Справа № 810/450/17
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2020-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 року № 810/450/17

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., при секретарі судового засідання Ставничому Н.В., за участю: представника позивача - Зудінова О.О., представника відповідача - Щегель Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської митниці Держмитслужби про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Київської митниці ДФС, в якому просить:

- скасувати наказ Київської митниці ДФС від 29.12.2016 №892-о "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного посту - начальника відділу митного оформлення №2 митного посту "Південний термінал" Київської митниці ДФС з 30.12.2016;

- стягнути з Київської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.12.2016 по день винесення судом рішення про поновлення на роботі.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.01.2017 (суддя Балаклицький А.І.) відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою від 03.02.2017 провадження по даній справі зупинено до вирішення Конституційним Судом України конституційного подання сорока семи народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" та конституційних подань Верховного Суду України щодо відповідності положенням частини третьої статті 22, частини першої статті 38, статті 58, частини другої статті 61, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про очищення влади" та щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України "Про очищення влади".

На зазначену ухвалу відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2017 апеляційну скаргу Київської митниці ДФС залишено без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 03.02.2017 - без змін.

Дана справа надійшла до Київського окружного адміністративного суду 05.05.2017.

Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.04.2017 дану справу передано на розгляд судді ОСОБА_2 , у зв`язку з тимчасовим відстроченням судді ОСОБА_3 від здійснення правосуддя, відповідно до рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 26.04.2017.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.05.2017 прийняв дану справу до свого провадження та зупинив провадження по справі, оскільки на день прийняття справи до свого провадження суддею Щавінським В.Р. підстави, якими зумовлено зупинення провадження у справі не відпали.

16.07.2020 представник ОСОБА_1 Зудінов О.О. звернувся до суду із клопотанням про поновлення провадження у справі №810/450/17. Дане клопотання мотивоване тим, що несьогоднішній день існують практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) та висновки Верховного Суду щодо застосування Закону України «Про очищення влади», що з`явились після зупинення провадження у цій справі та на думку представника позивача, відсутня об`єктивна неможливість її розгляду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2020 призначено судове засідання для вирішення питання про поновлення провадження.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 поновлено провадження у справі №810/450/17 та визначено, що подальший розгляд справи здійснюватиметься за правилами спрощеного провадження, визначеними Кодексом адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів".

Позовні вимоги мотивовані протиправністю наказу Київською митницею ДФС №892-о від 29.12.2016 «Про звільнення ОСОБА_1 » з посади заступника начальника митного посту начальника відділу митного оформлення №2 митного посту «Південний термінал», з підстав передбачених Законом України «Про очищення влади», відповідно до п. 72 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач стверджував, що підставою для винесення оскаржуваного наказу, стала інформація з довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», від 29.12.2016 в якій зазначено, що позивач проходив у період з 11.10.1982 по 03.02.1992 військову службу на штатних посадах КДБ УРСР, у зв`язку з чим до позивача має бути застосована заборона передбачена п. 3 ч. 4 ст. 9 Закону України «Про очищення влади».

Із зазначеним наказом позивач не згоден, вважає його незаконним, таким, що прийнятий всупереч законодавству, та підлягає скасуванню. Наголошує, що були порушені його права на працю та доступ до державної служби, позбавлено його роботи на зазначеній посаді та безпідставно застосовано заборону обіймати протягом 10 років посади, щодо яких здійснюється очищення влади.

Позивач стверджував, що оскільки відповідно до основних засад очищення влади, визначених ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист, отже підстави для звільнення позивача із займаної посади щодо застосування заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» могли бути обґрунтовані лише наявністю фактів прийняттям ним рішень, вчиненням дій або бездіяльності вказаних у ч. 2 ст. 1 цього Закону.

Відповідач до суду 03.02.2017 надав заперечення на позов з якого вбачається, що він позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні, оскільки позивач відповідає критеріям здійснення очищення влади, а саме: п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».

Вважає, що Київська митниця ДФС, як суб`єкт владних повноважень, діяла правомірно, на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, зокрема, Закону України «Про очищення влади», норми якого мають імперативний характер і підлягають безумовному виконанню. Цей закон не містить жодної норми, яка б надавала альтернативу у вирішенні спірного питання.

Також, відповідач у своїх доповненнях до запереченнях, поданих до суду 24.10.2017, зазначив, що на момент прийняття оспорюваного наказу та на дату звернення позивача до суду Закон України «Про очищення влади» був чинним, тому факт проходження позивачем військової служби на штатних посадах КДБ УРСР став підставою для застосування заборон.

У судовому засіданні призначеному на 13.10.2020 представник відповідача заявив клопотання про заміну Київської митниці ДФС, у зв`язку з її реорганізацією, на правонаступника Київську митницю Держмитслужбу.

Представник позивача проти заявленого представником клопотання не заперечував.

Протокольною ухвалою від 13.10.2020 суд замінив відповідача по даній адміністративній справі, а саме Київську митницю ДФС на правонаступника - Київською митницею Держмитслужби.

У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити даний адміністративний позов.

Представник відповідача у судових засіданнях проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволені позовних вимог.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази та з`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.11.2016 згідно наказу Київської митниці ДФС № 788-0 «Про призначення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста «Південний термінал».

23.11.2016 ОСОБА_1 надано заяву про проведення перевірки, передбаченої законом України «Про очищення влади», у якій ним зазначено, що до нього не застосовуються заборони передбачені ч. 3 або 4 ст. 1 цього Закону.

Відповідно до п. 1 і 2 ч. 5 ст. 5 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VII (далі - Закон №1682-VII) та Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч. 3 і 4 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563 «Деякі питання реалізації Закону №1682-VII (далі - Постанова №563), Київською митницею ДФС проведено перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч. 3 і 4 ст. 1 Закону №1682-VII, щодо ОСОБА_1 .

Для проведення перевірки подавалися копії заяви ОСОБА_1 про проведення перевірки, передбаченої Законом №1682-VII, декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015 рік, копія паспорта громадянина України, трудової книжки.

Запити про надання відомостей щодо ОСОБА_1 надсилалися до Головного територіального управління юстиції у Київській області, Служби безпеки України, ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві.

За результатами розгляду запитів повідомлено:

- Головне територіальне управління юстиції у Київській області - за вказаними пошуковими відомостями в Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII інформація щодо ОСОБА_1 відсутня (лист від 12.12.2016 № 1089102);

- Служба безпеки України - у період з 11.10.1982 по 03.02.1992 проходив військову службу на штатних посадах КДБ УРСР. Згідно з розпорядженням Центрального управління СБУ від 22.09.2015 № 348 «Про деякі питання проведення в СБУ перевірки, передбаченої статтею 5 Закону №1682-VII, підготовленим на підставі роз`яснення Міністерства юстиції України від 02.09.2015 № 11.0.2/1674, під терміном штатний працівник КДБ СРСР, КДБ УРСР, КБД інших союзних республік колишнього СРСР», застосованим у пункті 3 частини 4 статті 3 Закону, слід розуміти військовослужбовців, робітників і службовців. Таким чином, відомості, повідомлені ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , про незастосування до нього заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону, на підставі критерію, визначеного п. 3 ч. 4 ст. 3 цього Закону, є недостовірними (лист від 12.12.2016 № 24/165455-л).

Враховуючи зазначену інформацію, відповідно до пункту 36 Постанови № 563, 29.12.2016 відділом по роботі з персоналом Київської митниці ДФС підготовлено довідку про результати перевірки, передбаченої Законом №1682-VII.

В довідці зазначено, що до ОСОБА_1 застосовуються заборони, визначені п. 3 ч. 4 ст.3 Закону №1682-VII.

29.12.2016 в.о. начальника Київської митниці ДФС Бережняком І.Г. прийнято рішення щодо звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених Законом №1682-VII, відповідно до п. 72 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Наказом Київської митниці ДФС від 29.12.2016 № 892-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника митного посту - начальника відділу митного оформлення №2 митного посту «Південний термінал».

Надалі, ОСОБА_1 відповідачем направлено лист від 29.12.2016 №10859/1/10-70-04-47 щодо його звільнення з підстав, передбачених Законом №1682-VII, відповідно до п. 72 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, та необхідність прибути до відділу персоналу для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки.

Згідно п. 2 наказу Київської митниці ДФС від 29.12.2016 № 892-0 «Про звільнення ОСОБА_1 » з ОСОБА_1 проведено повний розрахунок відповідно до ст.116 КЗпП України.

Позивач, вважаючи що оскаржуване рішення про його звільнення суперечить нормам Конституції України та є протиправним, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1 Закону №1682-VII очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності, відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у ч. 1, 2, 4 та 8 ст. 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені ч. 1 ст. 4 цього Закону.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 2 Закону №1682-VII заходи очищення влади (люстрації) здійснюються, зокрема, щодо посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Тобто, це стосується також посади заступника начальника митного поста - начальника відділу митного оформлення № 2 митного поста «Південний термінал», на якій перебуває позивач.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону №1682-VII особи, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 цього Закону, заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява).

Як встановлено судом, що 23.11.2016 ОСОБА_1 надано заяву про проведення перевірки, передбаченої Законом №1682-VII, у якій ним зазначено, що до нього не застосовуються заборони передбачені ч. 3 або 4 ст. 1 цього Закону.

Відповідно до пунктів 1 і 2 ч. 5 ст. 5 Закону №1682-VII та Постанови № 563, Київською митницею ДФС проведено перевірку достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч. 3 і 4 ст. 1 Закону №1682-VII, щодо ОСОБА_1 .

Згідно ч. 5 ст. 5 Закону №1682-VII перевірці підлягають:

1) достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону;

2) достовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, поданій особою за минулий рік за формою, що встановлена Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції" (далі - декларація), набутого (набутих) за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, доходам, отриманим із законних джерел.

Для проведення перевірки подавалися копії заяви ОСОБА_1 про проведення перевірки, передбаченої Законом №1682-VII, декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2015 рік, копія паспорта громадянина України, трудової книжки.

Запити про надання відомостей щодо ОСОБА_1 надсилалися до Головного територіального управління юстиції у Київській області, Служби безпеки України, ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві.

Як зазначалось вище, за результатами розгляду запитів повідомлено відповідача, що:

- Головне територіальне управління юстиції у Київській області - за вказаними пошуковими відомостями в Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» інформація щодо ОСОБА_1 відсутня (лист від 12.12.2016 № 1089102);

- Служба безпеки України - у період з 11.10.1982 по 03.02.1992 проходив військову службу на штатних посадах КДБ У PCP. Згідно з розпорядженням Центрального управління СБУ від 22.09.2015 № 348 «Про деякі питання проведення в СБУ перевірки, передбаченої статтею 5 Закону України «Про очищення влади», підготовленим на підставі роз`яснення Міністерства юстиції України від 02.09.2015 11.0.2/1674, під терміном штатний працівник КДБ СРСР, КДБ УРСР, КБД інших союзних республік колишнього СРСР», застосованим у п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону №1682-VII, слід розуміти військовослужбовців, робітників і службовців. Таким чином, відомості, повідомлені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про незастосування до нього заборони, передбаченої ч.3 ст. 1 Закону, на підставі критерію, визначеного п. 3 ч. 4 ст. 3 цього Закону, є недостовірними (лист від 12.12.2016 № 24/165455-л).

Враховуючи зазначену інформацію, відповідно до пункту 36 Постанови №563, 29.12.2016 відділом по роботі з персоналом Київської митниці ДФС підготовлено довідку про результати перевірки, передбаченої Законом №1682-VII. В даній довідці було зазначено, що до ОСОБА_1 застосовуються заборони, визначені п.3 ч. 4 ст. 3 Закону №1682-VII.

Згідно п. 3, ч. 4 ст. 3 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які були штатними працівниками чи негласними агентами в КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік колишнього СРСР, Головному розвідувальному управлінні Міністерства оборони СРСР, закінчили вищі навчальні заклади КДБ СРСР (крім технічних спеціальностей).

Частиною 14 ст. 5 Закону №1682-VII передбачено, що керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених п. 1 та/або 2 ч. 5 цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.

Пунктом 37 Постанови № 563 визначено, керівник органу не пізніш як на третій робочий день з дня складення довідки про результати перевірки за формою згідно з додатком 5 у разі встановлення недостовірності відомостей щодо особи, зазначених у пунктах 1 та/або 2 частини п`ятої статті 5 Закону, приймає рішення про звільнення такої особи та у той самий день надсилає в паперовій формі до Мін`юсту повідомлення про звільнення особи за формою згідно з додатком 6 разом із засвідченою копією рішення про звільнення особи, інформація з яких не пізніш як на третій день з дня надходження до Мін`юсту вноситься до Реєстру.

29.12.2016 в.о.начальника Київської митниці ДФС Бережняком І.Г. прийнято рішення щодо звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених Законом №1682-VII, відповідно до п. 72 ч. 1 ст.36 КЗпП України.

Наказом Київської митниці ДФС від 29.12.2016 №892-о «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника митного посту - начальника відділу митного оформлення №2 митного посту «Південний термінал».

Судом встановлено, що позивач дійсно у період з 11.10.1982 по 03.02.1992 проходив військову службу на штатних посадах КДБ УРСР, що є підставою для висновку про відповідність його критеріям здійснення очищення влади (люстрації), передбаченим п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону №1682-VII, однак суд вважає оскаржуваний наказ протиправним, з огляду на наступне.

Відповідно до положень Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльність держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з положеннями ст. 24, 38, 43, 61 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками

Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про державну службу» під час реалізації громадянами права на державну службу не допускаються будь-які форми дискримінації, визначені законодавством.

Згідно з положеннями ст. 2-1 ч. 1 ст. 22 Кодексу законів про працю України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників, забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України в рішенні від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012 рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 1), ратифікованих Україною та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7).

В рішенні Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004 зазначено, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень на зайняття посади означало б дискримінацію.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Реалізація права громадянина на працю здійснюється шляхом укладення ним трудового договору і виконання кола обов`язків за своєю спеціальністю, кваліфікацією або посадою, яка передбачається структурою і штатним розписом підприємства, установи чи організації.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Пічкур проти України» зазначив, що відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (п. 49).

Таким чином, право на працю означає не гарантування державною працевлаштування кожній особі, а забезпечення рівних можливостей для реалізації цього права, однак позивачу не забезпечено такої можливості шляхом звільнено з посади заступника начальника митного посту - начальника відділу митного оформлення №2 митного посту «Південний термінал» з мотивів наявності стосовно нього люстраційних заборон.

При цьому, суд погоджується з доводами позивача про те, що такі заборони на нього не розповсюджуються, з огляду на наступне.

Положеннями ст. 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

На розгляді Великої Палати Конституційного Суду України тривалий час перебуває справа за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України «Про очищення влади», 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 4 цього закону.

На момент розгляду судом цієї справи рішення Конституційним Судом України за наслідками розгляду вищевказаного конституційного провадження не ухвалено.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України 475/97-ВР від 17.07.1997, кожному гарантовано право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 21, ч. 1 ст. 23 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948, кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Згідно з ст. 2, 4 Конвенції про дискримінацію у сфері праці і зайнятості, ратифікованої Україною 04.08.1961, кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов`язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень стосовно особи не повинно допускати дискримінацію у праці.

При цьому, відповідно до положень ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, ратифікованої Україною 14.05.1986, кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися.

Держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.

Договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об`єкта і цілей договору.

За положеннями ст. 1 Закону №1682-VII очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

При цьому, відмова у доступі позивача до публічної служби ґрунтується виключно на тих підставах, що він у період з 11.10.1982 по 03.02.1992 проходив військову службу на штатних посадах КДБ УРСР.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звернула увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, засновані на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Асамблея вважає за необхідне забезпечити, щоб закони про люстрацію й подібні адміністративні заходи відповідали вимогам держави, заснованої на верховенстві права, і зосереджувалися на загрозах основоположним правам людини й процесу демократизації.

Відповідно до «Керівних вказівок щодо відповідності люстраційних законів та подібних адміністративних заходів вимогам держави, що базується на принципі верховенстві права» Парламентської Асамблеї Ради Європи, закони про люстрацію повинні відповідати певним вимогам. Насамперед, увагу люстрації слід зосередити на загрозах основоположним правам людини і процесу демократизації. Помста не може бути метою таких законів; не повинно допускатися і політичне чи соціальне зловживання результатами процесу люстрації. Метою люстрації є не покарання людей, які вважаються винними, бо це завдання прокурорів, які застосовують кримінальне право, а захист нової демократії.

Люстрація повинна поводитися спеціально створеною незалежною комісією, до складу якої мають увійти видатні громадяни, яких пропонує глава держави і затверджує парламент; люстрація може використовуватися тільки для ліквідації або суттєвого зменшення загрози, яку суб`єкт люстрації становить для формування життєздатної і вільної демократичної держави, використовуючи своє особливе становище, порушуючи права людини або блокуючи процес демократизації; люстрація не може використовуватися для покарання, відплати або помсти; покарання може накладатися тільки за минулу злочинну діяльність на основі кримінального кодексу та у відповідності з усіма процедурами і гарантіями кримінального переслідування; люстрація повинна обмежуватися посадами, щодо яких є всі підстави вважати, що суб`єкти, які їх обіймають, становитимуть значну небезпеку для прав людини і демократії.

Закон №1682-VII був предметом оцінки Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанська комісія), за результатами якої Комісією схвалено Проміжний висновок № 788/2014 на 101-й пленарній сесії 12-13 грудня 2014 року та Остаточний висновок № 788/2014 на 103-му пленарному засіданні 19-20 червня 2015 року.

Згідно Проміжного (п. 64, 65, 82, 104) та Остаточного (п. 18, 69, 70) висновків Венеціанської комісії вина кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам має бути доведена та люстрація має бути заснована на принципі індивідуальної відповідальності, а не колективної.

Без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону України «Про очищення влади», що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації).

Заборона доступу до державних функцій, що застосовуються до осіб, заснована на простому факті обіймання певної посади з подальшою презумпцією винності. У той час, як цей підхід може бути прийнятним щодо осіб, що обіймали високі посади в комуністичний період і деяких найважливіших державних установах під час правління пана Януковича (вищі посади), у всіх інших випадках вина має бути доведена на основі індивідуальних вчинків. Якщо сам факт належності до партії, організації або адміністративного органу старого режиму є підставою для заборони обіймати державні посади, то така заборона зводиться до форми колективного та дискримінаційного покарання, яка несумісна з нормами в галузі прав людини. Тому люстрація ризикує стати політичним інструментом для придушення опонентів.

За законом про люстрацію особи, які підпадають під люстрацію, не мають можливості довести, що, незважаючи на посаду, яку вони обіймали, вони не брали участь в будь-яких порушеннях прав людини і не вживали або не підтримували антидемократичні заходи. На думку Комісії, однак, той факт, що Закон «Про люстрацію» виключає фактор часу в цілому, незалежно від тяжкості минулої поведінки,вступає в конфлікт з принципом «індивідуальної відповідальності», на якому має бути заснована люстрація.

Потрібно навести переконливі підстави, щоб виправдати люстрацію осіб, яких було залучено до комуністичного режиму.

Люстраційні заходи мають тимчасовий характер, а об`єктивна необхідність обмежувати особисті права має послаблюватися з плином часу. Тоді як тоталітарний недемократичний характер режиму, що існував у Радянському Союзі до 1991 року, не викликає сумнівів, необхідність використання люстраційних заходів щодо представників цього режиму майже через 25 років після його падіння здається спірним. Цілком ймовірно, що деякі з представників комуністичного режиму й досі становлять загрозу для демократичного режиму України. Однак таке припущення не повинно ґрунтуватися лише на тому, що до 1991 року вони обіймали певні посади. Потрібно також ураховувати їх поведінку та діяльність після закінчення зазначеного періоду.

Застосування люстраційних заходів до періоду правління радянської комуністичної влади через стільки років після закінчення цього режиму і вступ в силу демократичної конституції в Україні потребують переконливих причин, щоб обґрунтувати наявність конкретної загрози для демократії, яку колишні комуністи становлять на даний час. Комісія вважає, що важко виправдати таку пізню люстрацію.

Таким чином, самого лише факту залучення особи до комуністичного режиму не достатньо для застосування заборон, передбачених Законом №1682-VII, тим більше через такий тривалий проміжок часу (більше 25 років), провина повинна бути доведена в кожному конкретному випадку, відповідальність має носити індивідуальний а не колективний характер.

Крім того, застосовані до позивача обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суди зобов`язані відповідно до ч. 1 ст. 129 Конституції України вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні Європейського суду з прав людини, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Оскаржуваний наказ Київської митниці ДФС від 29.12.2016 №892-о "Про звільнення ОСОБА_1 " ґрунтується виключно на тих підставах, що він у період з 11.10.1982 по 03.02.1992 проходив військову службу на штатних посадах КДБ УРСР, що підтверджується листом СБУ від 12.12.2016 №24/165455-л, довідкою про результати перевірки, передбаченої Законом №1682-VII. Однак встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не було. Будь-яких доказів причетності позивача до порушень прав людини чи підтримання ним антидемократичних заходів відповідачем до суду не надано.

Суд звертає увагу, що застосування заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація) закон не передбачав жодних реальних процедурних гарантій, за якими особи мали б можливість довести, що, вони не брали участі в будь-яких порушеннях прав людини і не вживали або не підтримували антидемократичні заходи.

Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до позивача, щодо легітимної мети (очищення влади), якої прагнули досягти органи державної влади, суд вважає їх непропорційними, невиправданими у демократичному суспільстві.

Суд звертає увагу, що 17.10.2019 Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Полях та інші проти України», яке 24.02.2020 набуло статусу остаточного та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону №1682-VII. При цьому, один з них у 1990-1991 роках обіймав посаду другого секретаря районного комітету Комуністичної партії Української Радянської Соціалістичної Республіки.

У цьому рішенні Європейський суд з прав людини, із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі Закону України «Про очищення влади» становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя.

У пунктах 208, 209 цього рішення Суд зазначив, що Закон України «Про очищення влади» вплинув на заявників у трьох аспектах: їх звільнили з державної служби; до них було застосовано заборону обіймати посади державної служби на строк десять років; відомості про осіб заявників було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення цього Закону.

Поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці.

Європейський суд з прав людини зазначив, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закон України «Про очищення влади».

Цілі цього Закону можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи, однак Суд має переконатися, чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони «необхідні у демократичному суспільстві» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.

В основу підходу Суду до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією «демократії, здатної себе захистити», що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців («демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована») та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.

Застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, а тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи (пункт 296).

Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом України «Про очищення влади» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини (пункт 294).

Крім того, переконливого пояснення часових рамок, встановлених Законом «Про очищення влади» як головного критерію для застосування передбачених Законом обмежувальних заходів немає. Як вбачається, Уряд сам стверджував, що Закон «Про очищення влади» був відповіддю на негативні результати діяльності усіх посткомуністичних еліт, проте період з 1991 до 2010 років виключений зі сфери застосування Закону (пункт 301).

У цій справі люстраційні заходи були прийняті та застосовані через більше ніж двадцять три роки після переходу України від тоталітарного комунізму до демократії. Крім того, вони були спрямовані не на стверджуваного працівника КДБ, а на колишню посадову особу Комуністичної партії Української РСР за відсутності будь-яких вказівок на те, що його діяльність у цій партії була пов`язана з якими-небудь порушеннями прав людини або конкретними антидемократичними діями. Отже, наведені міркування також a fortiori застосовуються у цій справі. Застосування таких серйозних обмежувальних заходів до осіб, які обіймали посади у Комуністичній партії колишньої СРСР та Української РСР за відсутності будь-яких вказівок на вчинення ними конкретних правопорушень через такий значний період часу потребує дуже серйозного обґрунтування (пункт 320).

Суд вважає, що українські органи влади не надали переконливих підстав для виправдання люстрації осіб, які просто обіймали певні посади Комуністичної партії до 1991 року (пункт 321).

Суд вважає, що непропорційний характер люстраційного заходу особливо помітний у справі п`ятого заявника. Не було наведено жодного серйозного аргументу, що заявник, посадова особа органу місцевого самоврядування, яка працювала у сфері сільського господарства, могла потенційно становити загрозу новоствореному демократичному режиму. Національні органи влади продемонстрували повне нехтування його правами (пункт 322).

Європейський суд з прав людини підсумував недоведеність того, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено ст. 8 Конвенції щодо всіх заявників (пункти 323-324).

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, з аналізу цього рішення вбачається що законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом №1682-VII суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

Отже, заборона перебування на зазначених у Законі №1682-VII посадах розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність такої заборони меті цього Закону.

Подібні висновки Європейським судом з прав людини зроблені в інших справах, зокрема, в рішенні від 14.02.2006 «Турек проти Словаччини», від 30.05.2006 «Матиєк проти Польщі», в яких зазначено про те, що державам, які застосовують люстраційні санкції, необхідно забезпечити наявність усіх процесуальних гарантій для осіб, які стали об`єктом люстрації.

Таким чином, з врахуванням принципів верховенства права, презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності, гарантування права на захист, з врахуванням заборони дискримінації, що передбачено як Конституцією України та Законом №1682-VII, так і нормами Конвенції, практикою Європейського суду з прав людини, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з посади заступника начальника митного посту начальника відділу митного оформлення №2 митного посту «Південний термінал» за критеріями здійснення очищення влади (люстрації) є протиправною.

При прийнятті рішення по цій справі суд у відповідності до ч. 5 ст. 242 КАС України також враховує правову позицію Верховного Суду викладену в рішеннях від 18.09.2018 та 31.01.2019 у справі №800/186/17, від 03.06.2020 у справі №817/3431/14, від 04.06.2020 у справі №821/4571/14, від 25.06.2020 у справах №825/1262/15-а, №826/18037/14, від 19.06.2020 у справі №822/256/16.

Посилання відповідача на ту обставину, що він діяв законно, у відповідності до вимог законодавства, зокрема, Закону №1682-VII в спірних правовідносинах, суд не приймає до уваги, оскільки його дії мають відповідати Конституції України, у відповідності до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норм права, при цьому чисельна практика Верховного Суду свідчить про протиправність застосування до осіб люстраційних процедур та порушення при цьому принципів верховенства права, презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності, тощо.

Таким чином, оскільки, суд дійшов висновку про безпідставність застосування до позивача положень Закону №1682-VII, незастосування відповідачем жодного правового інструментарію для доведення його вини у діях, викорінення яких ставиться за мету у Законі, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу та необхідність його скасування, тобто задоволення позовних вимог щодо скасування наказу Київської митниці ДФС від 29.12.2016 №892-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлення його на посаді заступника начальника митного посту - начальника відділу митного оформлення №2 митного посту "Південний термінал" Київської митниці ДФС та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до ч. 1 ст.235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника митного посту - начальника відділу митного оформлення №2 митного посту "Південний термінал" Київської митниці ДФС, а тому він підлягає поновленню на вказаній посаді з 30.12.2016.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно зі ст. 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі також - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з п. 5 Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Так, згідно з наявною в матеріалах справи довідкою від 01.02.2017 №29 середньоденна заробітна плата позивача протягом двох місяців, що передували місяцю, в якому його звільнено з посади заступника начальника митного поста-начальника відділу, складала 283,04 грн.

Судом зазначає, що посадовий оклад за посадою позивача до звільнення був встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 292 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році» (із змінами) та складав 4652,00 грн., що підтверджується розрахунковими листками.

У подальшому посадовий оклад за посадою, з якої незаконно звільнено позивача, щорічно підвищувався з 01.01.2017, 01.01.2018, з 01.01.2019 та з 01.01.2020 у відповідності до постанов Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів», від 25.01.2018 №24 «Про впорядкування структури заробітної плати працівників державних органів, судів, органів та установ системи правосуддя у 2018 році», від 06.02.2019 № 102 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо впорядкування структури заробітної плати працівників державних органів, судів, органів та установ системи правосуддя у 2019 році» та від 15.01.2020 № 16 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. № 15».

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 «Питання оплати праці працівників державних органів» з 01.01.2017 посадовий оклад за посадою позивача підвищено з 4652,00 грн. до 5000,00 грн.

Коефіцієнт підвищення у 2017 році дорівнює 5000,00 грн./ 4652,00 грн. = 1,0748.

Середньоденна заробітна плата позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу у 2017 році дорівнює: 283,04 грн. * 1,0748 = 304,21 грн.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2018 №24 «Про впорядкування структури заробітної плати працівників державних органів, судів, органів та установ системи правосуддя у 2018 році» з 01.01.2018 посадовий оклад за посадою позивача підвищено з 5000,00 грн. до 6700,00 грн.

Коефіцієнт підвищення у 2018 році дорівнює 6700,00 грн./ 5000,00 грн. = 1,3400.

Середньоденна заробітна плата позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення посадового окладу у 2018 році дорівнює 304,21 грн. * 1,3400 = 407,64 грн.

За схемою посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2019 році (в коефіцієнтах), затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 06.02.2019 № 102, з 01.01.2019 посадовий оклад за посадою позивача яку, дорівнює 2,04 мінімального посадового окладу.

Приміткою 1 до зазначеної схеми посадових окладів визначено, що у 2019 році мінімальний посадовий оклад становить два розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2018. У разі, коли внаслідок множення мінімального посадового окладу на відповідний коефіцієнт отримано число у гривнях з копійками, цифри до 4,99 відкидаються, від 5 і вище - заокруглюються до 10 гривень (крім мінімального розміру посадового окладу групи 9).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01.01.2018 встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 1762,00 грн.

Таким чином, з 01.01.2019 посадовий оклад за посадою позивача дорівнює: 1762,00 грн. * 2 * 2,04 = 7190,00 грн.

Отже, коефіцієнт підвищення посадового окладу позивача в 2019 році дорівнює 1,0731 (7190,00 грн. / 6700,00 грн.), а середньоденна заробітна плата позивача у 2019 році з урахуванням цього коефіцієнту дорівнює 437,44 грн. (407,64 грн.* 1,0731).

За схемою посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2020 році (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 № 16), з 01.01.2020 посадовий оклад за посадою позивача яку, підвищено до 7800,00 грн.

Отже, коефіцієнт підвищення посадового окладу позивача у 2020 році дорівнює 1,0848 (7190,00 грн. / 6700,00 грн.), а середньоденна заробітна плата позивача у 2019 році з урахуванням цього коефіцієнту дорівнює 474,53 грн. (437,44 грн.* 1,0848).

Виходячи з викладеного, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі в період з 30.12.2016 по 19.11.2020 включно складає: 283,04 грн. (середньоденна заробітна плата у 2016 р.) * 1 робочий день + 304,21 грн. (скоригована середньоденна заробітна плата у 2017 рік) * 248 робочих днів + 407,64 грн. (скоригована середньоденна заробітна плата у 2018 році) * 250 робочих днів + 437,44 грн. (скоригована середньоденна заробітна плата у 2019 році) * 250 робочих днів) + 474,53 грн. (скоригована середньоденна заробітна плата у 2020 році) + 223 робочих днів = 392161,78 грн.

Вказана правова позиція щодо застосування коефіцієнту коригування передбаченого п. 10 Порядку. також викладена в постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 804/8042/17.

Згідно з вимогами ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема, про:

- присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць;

- поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку щодо можливості допущення постанови суду до негайного виконання в частині поновлення позивача на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9965 (дев`ять тисяч шістдесят п`ять) грн. 13 коп.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на те, що при зверненні позивача до суду з даним позовом, останній був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відтак, позивачем не понесено судових витрат, з огляду на що такі судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Київської митниці Державної фіскальної служби від 29.12.2016 №892-о "Про звільнення ОСОБА_1 .".

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного посту - начальника відділу митного оформлення №2 митного посту "Південний термінал" Київської митниці Державної фіскальної служби.

4. Стягнути з Київської митниці Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.12.2016 по день винесення судом рішення про поновлення на роботі у розмірі 392161 (триста дев`яносто дві тисячі сто шістдесят одна) грн. 78 коп.

5. Допустити до негайного виконання рішення суду в частинні поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника митного посту - начальника відділу митного оформлення №2 митного посту "Південний термінал" Київської митниці Державної фіскальної служби.

6. Допустити до негайного виконання рішення суду в частинні стягнення з Київської митниці Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, а саме 9965 (дев`ять тисяч шістдесят п`ять) грн. 13 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Щавінський В.Р.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 26 листопада 2020 р.