Справа № 640/4447/20
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року м. Київ № 640/4447/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомГромадянина Туреччини ОСОБА_1
до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Туреччини ОСОБА_1 із позовом до Центрального міжрегіонального Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із позовом, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про заборону в`їзду в Україну від 29.10.2019 та від 18.11.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.03.2020 залишено позовну заяву без руху та надано строк на усунення недоліків позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.04.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі.

Так, позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.12.2019 р. в пункті пропуску через державний кордон України в ППр «Бориспіль», спробітником Державної прикордонної служби України, громадянину Туреччини ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) було відмовлено в перетині державного кордону України на підставі ч.1 ст.8 п. 2 Закону України «Про прикордонний контроль» з підстав того, що на момент в`їзду існують рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду (виїзду) в (з) Україну(и) громадянину Туреччини ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ). Так, позивач зазначає, що дійсно щодо останнього було винесено рішення від 10.05.2019 в частині заборони в`їзду на територію України, однак, останнє було скасовано рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.09.2019 по справі № 640/10465/19. Інших правопорушень позивачем на території України не вчинялося, оскільки останній не перебував на території України, а відтак, відповідачем без належної перевірки усіх фактичних обставин винесено два рішення про заборону в`їзду в Україну на підставі одного й того самого подання УБЗ ПТЛ ГУ НП у м. Києві №2117/125/20/01-19 від 21.10.2019. Згідно вимог ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності за одне й те ж правопорушення.

Відповідач правом на подання відзиву не скористався, у зв`язку з чим, суд в порядку вимог ч. 6 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 28.12.2019 громадянин Туреччини ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 прибув в Україну через ППр «Бориспіль», однак, рішенням від 28.12.2019 відмовлено в перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства з підстав того, що щодо останнього є рішення уповноваженого органу України про заборону в`їзду (виїзду) в (з) Україну (и).

У зв`язку з цим, представником позивача на підставі договору про надання правової допомоги від 11.03.2019 було подано адвокатські запит вих. №08/01-20 від 08.01.2020 та від 10.02.2020 № вих. 10/02-20, в якому останній просив надати усі примірники рішень про заборону в`їзду в Україну.

У відповідь на адвокатські запити, відповідачем було надано копії рішень Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про заборону в`їзду в Україну від 29.10.2019 та від 18.11.2019 .

Позивач вважаючи вказані рішення протиправними, такими, що порушують його права та інтереси, звернувся із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 360 (далі - Положення) Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п. 2 Положення ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Положення Закону України «Про прикордонний контроль» за №1710-VI від 5.11.2009 визначають правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України.

Приписами ч.1-3 ст.2 ЗУ «Про прикордонний контроль» визначено, що прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає в себе комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.

Прикордонний контроль здійснюється, зокрема, щодо осіб, які перетинають державний кордон.

У відповідності до ч.4 ст.2 Закону України «Про прикордонний контроль», прикордонний контроль щодо осіб, які перетинають державний кордон, включає: 1) перевірку документів; 2) огляд осіб; 3) виконання доручень правоохоронних органів України; 4) перевірку виконання іноземцями, особами без громадянства умов перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну, виїзду з України та транзитного проїзду територією України; 5) реєстрацію іноземців, осіб без громадянства та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон.

Згідно з ч.5 ст.2 Закону України «Про прикордонний контроль», прикордонний контроль забезпечується шляхом: 1) установлення режиму в пунктах пропуску через державний кордон та здійснення контролю за його додержанням; 2) застосування технічних засобів прикордонного контролю, використання службових собак та інших тварин; 3) створення і використання баз даних про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, яким не дозволяється в`їзд в Україну або яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені і втрачені паспортні документи, а також інших передбачених законом баз даних; 4) спостереження за транспортними засобами і в разі потреби їх супроводження; 5) здійснення адміністративно-правових, а також оперативно-розшукових заходів; 6) організації і забезпечення взаємодії з підприємствами, установами та організаціями, діяльність яких пов`язана з міжнародним сполученням; 7) координації дій контрольних органів і служб.

За приписами ч.1 ст.6 Закону України «Про прикордонний контроль», перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.

Положеннями ч.2 ст.6 Закону України «Про прикордонний контроль» визначено, що початком здійснення прикордонного контролю особи, є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України.

Приписами ст.8 Закону України «Про прикордонний контроль» визначено умови перетинання державного кордону іноземцями та особами без громадянства у разі в`їзду в Україну.

Так, у відповідності до ч.1 цієї статті, уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну за умови: 1) наявності в нього дійсного паспортного документа; 2) відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну; 3) наявності в нього в`їзної візи, якщо інше не передбачено законодавством України; 4) підтвердження мети запланованого перебування; 5) наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності в нього можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України - для громадянина держави, включеної до переліку держав, затвердженого КМУ, та особи без громадянства, яка постійно проживає у державі, включеній до такого переліку.

Згідно вимог ч.2 ст.8 Закону України «Про прикордонний контроль», іноземцям, особам без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам в`їзду в Україну, відмовляється у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому ст.14 цього Закону.

У преамбулі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон України № 3773-VI) вказано, що цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно з частиною третьою статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Частиною першою статті 9 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 №3773-VI в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду-виїзду.

Аналогічні приписи передбачені п.2.1. Інструкції №946 рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю приймається органом охорони державного кордону в разі: а) якщо при клопотанні про в`їзд в Україну іноземець подав про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; б) якщо паспортний документ іноземця, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; в) якщо іноземець порушив у пункті пропуску через державний кордон України (далі - пункт пропуску) правила перетинання державного кордону України або не виконав законних вимог посадових та службових осіб органу охорони державного кордону; г) якщо іноземця затримано під час незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску; ґ) якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; д) якщо іноземця затримано у межах контрольованого прикордонного району під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України; е) якщо іноземець намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

Вказаний перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд.

Тому, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені у статті 13 Закону № 3773-VI.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, оскаржуване рішення про заборону в`їзду в Україну від 18.11.2019 було прийнято на підставі подання УБЗПТЛ ГУ НП В м. Києві вих. №2117/125/20/01-19 від 21.10.2019.

Зі змісту вказаного подання УБЗПТЛ ГУ НП В м. Києві вих. №2117/125/20/01-19 від 21.10.2019 вбачається, що ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 203 КУпАП, у зв`язку з цим, правоохоронні органи дійшли висновку, що перебуваючи на території України, громадянин ОСОБА_1 може призвести до погіршення криміногенної обстановки в Україні та порушень громадського порядку, відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

На підставі вказаного висновку, рішенням Центрального міжрегіонального Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про заборону в`їзду в Україну від 18.11.2019 заборонено громадянину ОСОБА_1 в подальшому в`їзді в Україну.

Так, суд не заперечує того факту, що органи Державної міграційної служби наділені дискреційними повноваженнями приймати рішення про заборону в`їзду в Україну, тобто суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

Однак, суд зазначає, що оскаржуване рішення від 18.11.2019 про заборону в`їзду в Україну не містить конкретного посилання на норму Закону №3773-VI, з якою орган Державної міграційної служби пов`язує виникнення підстав для заборони в`їзду в Україну, що фактично позбавляє суд процесуальної можливості визначити правове обґрунтування прийнятого рішення.

Так, суд зауважує, що необхідність заборони в`їзду має превентивний характер і не має доводитися вчиненням особою протиправних діянь, проте, має обґрунтовуватися, тобто посилання на можливість протиправної поведінки, мають бути обґрунтовані наявністю певної інформації у вигляді довідок, пояснень, тощо.

Судом було надано оцінку рішенню Центрального міжрегіонального Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про заборону в`їзду в Україну від 29.10.2019, яке у свою чергу, також не містить посилання на конкретний пункт ст. 13 Закону №3773-VI або на обставини, що є підставою для прийняття рішення про заборону в`їзду, із зазначенням фактів, вчинення особою суспільно небезпечного діяння та посиланням на відповідну Закону. Також ні відповідачем не конкретизовано походження інформації щодо позивача, яка була покладена в основу оскаржуваного рішення.

Отже, враховуючи те, що в оскаржуваних рішеннях відсутнє посилання на обставини та підстави з якими відповідач пов`язує встановлення заборони в`їзду в Україну строком на 3 роки, під час розгляду справи в суді відповідачем не названо підстав, визначених ч.1 ст.13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" для заборони в`їзду в Україну, суд приходить до висновку про протиправність рішень у цій частині.

Крім того, суд звертає увагу відповідача на те, що рішенням Окружного адміністративного суду по справі № 640/10465/19 від 10.09. 2019 була надана правова оцінка факту притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 203 КУпАП та зазначено, що « 11.05.2019 позивач сплатив суму штрафу, що підтверджується квитанцією № 39736955 від 11.05.2019, а 22.05.2019 позивач покинув територію України (копія авіаквитка та сторінки паспорта з відміткою аеропорту "Бориспіль". Вказана обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, а відтак, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, згідно вимог ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України

Також судом встановлено, що позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, в розшуку не перебуває, а тому обставини, які б забороняли в`їзд в Україну відсутні та не спростовані відповідачем.

Разом з тим, судом не приймаються до уваги посилання представника позивача на те, що оскаржувані рішення порушують приписи ст. 61 Конституції України, оскільки позивачем не доведено, що рішення прийняті з одних і тих самих підстав, що у свою чергу виключає можливість застосування вимог вищевказаної статті Основного Закону до даних правовідносин.

Враховуючи викладене, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19, 77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги громадянина Туреччини ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від 29.10.2019 про заборону в`їзду в Україну.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області від18.11.2019 про заборону в`їзду в Україну.

Стягнути на користь громадянина Туреччини ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) (паспорт серії НОМЕР_1 від 13.08.2015) за рахунок Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А, ) понесені витрати зі сплати судового збору у сумі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур