Справа № 520/1930/2020
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 р.Справа № 520/1930/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: П`янової Я.В. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 01.10.20 року по справі № 520/1930/2020

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про визнання протиправними та скасування рішень, податкових повідомлень-рішень та вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому з урахуванням уточнень просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20 листопада 2019 року №6 форми Р, відповідно до якого встановлено порушення вимог пункту 177.2, підпункту 177.4.5, підпункту 177.4 статті 177 ПК України у зв`язку з чим збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 218694,51 грн., та нараховано штрафні санкції 54673,63 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20 листопада 2019 року №6 форма ПС відповідно до якого встановлено штрафну санкцію на суму 170 грн. 00 коп.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20 листопада 2019 року №6 форма ПС відповідно до якого встановлено ^ порушення вимог п.п. 49, 18.2 п.49.18 ст.49 п.п. б) пункту 176.2 ст.176 ПК України застосовано штраф на суму 510 грн. 00 коп.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20 листопада 2019 року №6 форма Р відповідно до якого встановлено порушення вимог абз. 1 пункт 123.1 ст.123 ПК України у зв`язку з чим збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: військовий збір що сплачується за результатами річного декларування на суму 18224,55 грн. та нараховано штрафні санкції 4556,14 грн.;

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 20.11.2019 року №6 на суму 31290,74 грн.;

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 20.11.2019 року №6 на суму 6897,15 грн.;

- визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20.11.2019 року на суму 147460,08 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 позов задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 20.11.2019 №6 форми Р, №6 форма ПС, №6 форма ПС, №6 форма Р, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 20.11.2019 №6 та №6; вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 20.11.2019.

Відповідач не погодившись з таким рішенням, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 та нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме: пп. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, п. 177.2, п. 177.4, п. 177.10 ст. 177, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст.188 Податкового Кодексу України, з викладенням в ньому висновків, які не відповідають обставинам справи.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У ході судового розгляду встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований Виконавчим комітетом Харківської міської ради як суб`єкт господарювання, є платником ПДВ, про що свідчить свідоцтво від 08.10.2010 року № .

На підставі наказу Головного управління ДФС у Харківській області від 10.09.2019 №453 у період з 03.10.2019 року по 17.10.2019 року посадовими особами контролюючого органу проведено документальну планову виїзну перевірку Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 , щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2018 року, висновки якої викладено в акті №493/20-40-33-06-08/ НОМЕР_1 від 24.10.2019 року.

Відповідно до висновків акту №493/20-40-33-06-08/ НОМЕР_1 від 24.10.2019 року перевіркою встановлено порушення норм податкового законодавства, а саме:

- п.63.3 ст.63 Податкового кодексу України та Порядок обліку платників податків і зборів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 №1588, платником податків не було подання повідомлення про об`єкт оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою 20-ОПП;

- п.п 177.2, п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу України встановлено заниження податку на доходи з фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 218694,51 грн., в т.ч. за весь 2016 рік на загальну суму 165728,34 грн., за 2018 рік на суму 52966,17 грн.,

- п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу встановлено невідповідність задекларованих сум витрат витратам, що були відображені у книзі обліку доходів і витрат №876;

- п.57.1, п.57.3 ст.57 Податкового Кодексу України встановлено несвоєчасну сплату податку на доходи фізичних осіб за по податковими деклараціями про майновий стан і доходи за 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки на загальну суму 21906,60 штрафна санкція становить 4381,32 грн. сплачено у 2016, 2017, 2018 роках;

- п.п. б) п. 176.2 ст.176 Податкового кодексу України платником податків за І, II квартал 2016 року та III, IV квартали 2017 року було виплачено дохід на суму 1064729,45 грн., на користь фізичних осіб - підприємців, який не було відображено у податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (ф.1дф) розрахунок не надано;

- абз. 1 п.2 ч.1 ст. 7, п.2. ст. 9 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування встановлено заниження єдиного соціального внеску на загальну суму 147460,08 грн., в т.ч. за 2016 рік на суму 82723,68 грн. та за 2018 рік на суму 64736,40 грн.;

- п.1 ч.2 ст. 6, абз. 3 ч.8 ст.9 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування несвоєчасна сплата єдиного внеску за себе протягом граничного терміну сплати на загальну суму 23934,15 грн., затримка із сплати становить понад 10 днів, штрафна санкція складає 4786,83 грн., пеня 2110,32 грн.;

- п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України встановлено несвоєчасна реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, сума штрафної санкції складає 5028,53 грн.;

- п.16 прим. 1 підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу та ст.168 Податкового кодексу України встановлено заниження податкових зобов`язань з військового збору на загальну суму 18224,55 грн., в т.ч. за 2016 рік на суму 13810,70 грн., за 2018 рік на суму 4413,85 грн.;

- п.57.1 п.57.3 ст. 57 Податкового кодексу України несвоєчасна сплата військового збору за 2015 рік на загальну суму 559,40 грн., штрафна санкція становить 55,94 грн., затримка зі сплати складає 5 днів.

На підставі висновків акту №493/20-40-33-06-08/ НОМЕР_1 від 24.10.2019 року контролюючим органом 20.11.2019 року прийнято відповідні рішення, зокрема:

- податкове повідомлення-рішення №6 форми Р, відповідно до якого встановлено порушення вимог пункту 177.2, підпункту 177.4.5, підпункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України у зв`язку з чим збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 218694,51 грн. та нараховано штрафні санкції 54673,63 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №6 форма ПС, відповідно до якого встановлено порушення п .63.3 ст. 63, ст. 66 Податкового кодексу України, за що визначено штрафну санкцію на суму 170 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №6 форма ПС, відповідно до якого встановлено порушення вимог п.п. 49, 18.2 п.49.18 ст.49 п.п. б) пункту 176.2 ст.176 Податкового кодексу України застосовано штраф на суму 510,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №6 форма Р, відповідно до якого встановлено порушення вимог абз. 1 пункт 123.1 ст.123 Податкового кодексу України у зв`язку з чим збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: військовий збір що сплачується за результатами річного декларування на суму 18224,55 грн. та нараховано штрафні санкції 4556,14 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №6 форма П, відповідно до якого встановлено порушення ст. 201 ст. 120-1 Податкового кодексу України у зв`язку з чим застосовано штраф в розмірі 10% у сумі 200351,58 грн., застосовано штраф в розмірі 20% у сумі 600, 96 грн., застосовано штраф в розмірі 30% у сумі 408,33 гри., застосовано штраф в розмірі 40% у сумі 1667,66 грн.:

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №6 на суму 31290,74 грн.;

- рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску №6 на суму 6897,15 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №6 на суму 147460, 08 грн.

Позивач користуючись наявним у нього правом, 07.11.2019 року звернувся до відповідача із запереченнями до акту перевірки від 24.10.2019 року №493/20-40-33-06-08/ НОМЕР_1 .

За результатами розгляду заперечення до акту перевірки. Головне управління ДФС у Харківській області, розглянувши заперечення від 07.11.2019 б/н (вх. від 07.11.2019 року №29972/ФОП) на акт перевірки від 24.10.2019 року №493/20-40-33-06-08/ НОМЕР_1 ), надало відповідь від 15.11.2019 року вих.№4871/ФОП/20-40-33-06, відповідно до якої заперечення частково були задоволені та вказано, що в акті перевірки дійсно помилково зазначено, що журнал реєстрації проведення перевірок для вчинення запису не надавався. Щодо присутності платника податків на перевірні, в акті перевірки помилково зазначено, що платник податків ОСОБА_1 був присутній під час проведення перевірки. Щодо інших вказаних заперечень Головне управління відмовило.

Вважаючи зазначені рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи в частині позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем під час розгляду справи не надано до суду належних та допустимих доказів правомірності прийнятих рішень.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ході судового розгляду та з акту перевірки встановлено, що за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року платник податків ФОП ОСОБА_1 , здійснював господарську діяльність на загальній системі оподаткування.

Позивачем подано до контролюючого органу податкову звітність, а саме: податкові декларації про майновий стан і доходи за 2016, 2017 та 2018 роки до Центральної ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області своєчасно по закінченні звітного періоду (року), відповідні до п.п. 49.18.5 п.49.18 ст.49 та п. 177.11 ст.177 Податкового Кодексу України.

Під час проведення перевірки позивача контролюючим органом встановлено, що валовий дохід ОСОБА_1 складають гроші кошти від здійснення господарської діяльності (оптова торгівля товарами господарського призначення виплата відсотків по депозитному договору) отримані на розрахунковий рахунок. Загальна сума оподатковуваного доходу, отриманого від провадження діяльності платника податків ОСОБА_1 , відображена в податкових деклараціях про майновий стан і доходи та складає 14344516,40 грн.: за 2016 рік - 5444446,70 грн.; за 2017 рік складає 4349004,25 грн.; за 2018 рік - 4551065,45 грн.

Перевіркою правильності визначення валових доходів, отриманих позивачем за 2016, 2017, 2018 роки не встановлено їх заниження або завищення.

При цьому, як зазначено перевіряючими перевіркою встановлено, що платником податків ОСОБА_1 за перевіряємий період було задекларовано валових витрат на загальну суму 14164328,48 грн.: за 2016 рік - 5388913,34 грн.: за 2017 рік - 4286362,25 грн.; за 2018 рік складає 4489052,89 гри.

У ході перевірки встановлено, що сума витрат безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу, підтверджених первинним та платіжними документами не відповідає сумі витрат, відображених у податкових деклараціях про майновий стан та доходи за 2016 рік від 31.01.2017 року № та за 2018 рік від 09.01.2019 №, а саме: за 2016 рік задекларовано витрат у розмірі 5388913,34 грн., при цьому перевіркою первинних та платіжних документів встановлено, що сума витрат безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу складає 4468200,35 грн., за 2018 рік задекларованих витрат у розмірі 4489052,89 грн., при цьому перевіркою первинних та платіжних документів встановлено, що сума витрат безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу складає 4194796,38 грн.

Вказане дало підстави для висновку перевіряючих про встановлення завищення витрат у сумі 1214969,50 грн., в т.ч. за 2016 рік на суму 920712,99 грн., за 2018 рік на суму 294256,51 грн., чим порушено пп.177.4 ст.177 Податкового кодексу України.

Суд зазначає, що відповідно до положень пп. 14.1.36 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п.44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів. Пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Пунктом 177.10 ст. 177 Податкового кодексу України встановлено, що фізичні особи-підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Книга обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці. крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядок ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затверджено наказом Міністерства доходів і зборів України від 16.09.2013 року, зареєстрованим Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за №1686/24218.

Відповідно до п. 1 Порядку фізична особа - підприємець веде Книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій за підсумком робочого дня, протягом якого отримано дохід, на підставі первинних документів здійснюються записи про отримані доходи та документально підтверджені витрати.

Згідно з п.5 Порядку записи у Книзі виконуються за підсумками робочого дня. протягом якого отримано дохід.

Пунктом 6 Порядок передбачено, що у графі 2 Книги Сума доходу, отриманого від здійснення господарської діяльності або незалежної професійної діяльності відображаються сума доходу, отриманого від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності із сумарним підсумком за місяць, квартал рік, зокрема, кошти, що надійшли на поточний рахунок, касу платника податків та/або отримано готівкою, сума заборгованості, за якою минув строк позовної давності, вартість безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг). У графі книги Сума витрат, пов`язаних з придбанням товарів (робіт, послуг) відображається сума витрат, які документально підтверджені та безпосередньо пов`язані з отриманням доходів за підсумками дня. У графі 7 відображається сума витрат на оплату праці та нарахування на оплату праці найманих осіб, понесені у звітному місяці.

Відтак, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Положеннями п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Враховуючи наведене, слід дійти висновку, що оскільки виручкою фізичної особи - підприємця вважається дохід, отриманий у грошовій та негрошовій формах, то датою при формуванні загального оподатковуваного доходу є дата фактичного надходження коштів на банківський рахунок (у касу) або отримання інших видів компенсації вартості поставлених (або тих, що підлягають поставці) ним товарів, тобто застосовується касовий метод.

Враховуючи наведене, фізична особа - підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування, відображає у складі доходу виручку у грошовій та негрошовій формі, при цьому до складу витрат має право включати витрати господарської діяльності, пов`язані з отриманням зазначеного доходу, та підтверджені документально. Зазначені витрати включаються до складу собівартості реалізованої продукції (робіт, послуг) в періоді їх виникнення та визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Зі змісту акту перевірки та наданих представником відповідача під час розгляду справи пояснень та заперечень встановлено, що завищення витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів виникло за рахунок включення до складу витрат суми понесених витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей, які у перевіряємому періоді не реалізовані, тобто лічиться на залишках, або відвантажені, але станом на 01.01.2019 року за даний товар лічиться заборгованість покупців, або сплата за отримані товарно-матеріальні цінності у перевіряємому періоді не відбулась. Так, перевіряючі, проаналізувавши товар по ціні придбання у платників ПДВ (реєстр податкових накладних та видаткових накладних) та неплатників ПДВ (видаткові накладні), встановили, що середня націнка за 2016 рік складає 29,08 % (7253703,13 грн. (відвантаження ТМЦ) : 5619644,92 грн. (придбання ТМЦ) * 100) за 2018 рік складає 24,0 % (5237894,98 грн. (відвантаження ТМЦ) : 4230673,41 грн. (придбання ТМЦ) * 100).

Аналізом продажу товарно-матеріальних цінностей в розрізі покупців платника податків ОСОБА_1 за 2016 рік встановлено, що протягом року, при продажу товарно-матеріальних цінностей виникла дебіторська заборгованість у розмірі 2142374,46 грн. (без ПДВ) за відвантажені товарно-матеріальні цінності, сума якої не повинна враховуватись у складі валових витрат, так як підприємцем у перевіряємому періоді не було отримано дохід за товарно-матеріальні цінності.

Перевіряючі дійшли висновку, що розрахунок суми витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, визначається наступним чином: відвантаження товару з урахуванням коригувань (без ЦДВ) - 7253703,13 грн.; придбання ТМЦ на загальну суму 5619644,92 грн. (у платників ПДВ - 3765681,62 грн., у не платників ПДВ - 1853963,3 грн.); середня націнка на відвантажений товар складає 29,08%, або 1634058,21 грн. (7253703,13 грн. : 5619644,92 грн. *100); дебіторська заборгованість покупців на 31.12.2016р. (без ПДВ без націнки 29,08%) - 1519371,97 грн. (2142374,46 - 623002,49).

Тобто, враховуючи вищенаведене, витрати з придбання товарно-матеріальних цінностей за даними перевірки у 2016 р. становлять: 7253703,13 -1519371,97 -1634058,21 = 4100272,95 грн.

Також, аналізом продажу товарно-матеріальних цінностей в розрізі покупців платника податків ОСОБА_1 за 2018 рік встановлено, що протягом року, при продажу товарно-матеріальних цінностей виникла дебіторська заборгованість у розмірі 917020,62 грн. (без ПДВ) за відвантажені товарно-матеріальні цінності, сума якої не повинна враховуватись у складі валових витрат.

Перевіряючі дійшли висновку, що розрахунок суми витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, визначається наступним чином: відвантаження товару з урахуванням коригувань (без ПДВ) - 5237894,98 грн.; придбання ТМЦ на загальну суму 4230673,41 грн. (у платників ПДВ - 3378734,38 грн., у не платників ПДВ - 851939,03 грн.); середня націнка на відвантажений товар складає 24,0%, або 1015361,62 грн. (5237894,98 грн. : 4230673,41 грн. *100); дебіторська заборгованість покупців на 31.12.2018 року (без ПДВ без націнки 24,0%) - 696935,67 грн. (917020,62 - 220084,95).

Тобто, враховуючи вищенаведене, витрати з придбання товарно-матеріальних цінностей за даними перевірки у 2018 р. становлять: 5237894,98 - 696935,67 - 1015361,62 = 3525597,69 грн.

Відтак, під час проведення документальної планової перевірки посадові особи контролюючого органу, враховуючи первинні документи (угоди, видаткові накладні, платіжні документи, банківські виписки) встановили невідповідність задекларованих сум витрат витратам, що були відображені у книзі обліку доходів і витрат № 876 платника податків ОСОБА_1 , чим було порушено п. 177.10 ст. 177 Податкового кодексу.

Загальна сума валових витрат за перевіряємий період за даними перевірки складає 12949358,98 грн., в тому числі: за 2016 рік складає 4468200,35грн.; за 2017 рік складає 4286362,25 грн.; за 2018 рік складає 4194796,38 грн.

Вказане свідчить про встановлення перевіркою завищення витрат у сумі 1214969,50 грн., в т.ч. за 2016 рік на суму 920712,99 грн., за 2018 рік на суму 294256,51 грн., чим порушено пп. 177.4.5 п. 177,4 ст. 177 Податкового кодексу України.

Суд зазначає, що під час розгляду справи представником позивача було надано пояснення та повідомлено суду, що господарська діяльність позивача здійснюється поетапно: купується поштучно товар, який формується та продасться позивачем у комплекті або в наборах (вішалки, швабри, щітки, пульвелізатори з насадкою, кашпо з підставками і т.д.). Позивач здійснює закупівлю товару у вітчизняних виробників, зазвичай це великі виробники або дрібні виробники. Позивач також здійснює закупівлю товару у імпортерів, або у компаній, які купують у імпортерів. Всі придбані позивачем товари об`єднуються у великий прайс та продаються дрібними партіями з відповідним маркуванням покупцям, з якими укладені договори.

Так, представником позивача вказано, що основними покупцями позивача є мережі супермаркетів ТОВ Новус Україна, Мега Маркет, Караван та інші. Один раз на тиждень покупці через мережу інтернет або засобами телефонного зв`язку, здійснюють замовлення, в результаті здійснених замовлень відбувається формування замовлення у одне велике замовлення. Замовлений товар позивач отримує кур`єрською поштою Нова Пошта, або здійснюється поставка транспортом позивача. Поставка товару покупцям здійснюється або кур`єрською доставкою Нова Пошта або перевезенням на власному транспорті позивача по торговим об`єктам, про що свідчать товарно-транспортні накладні. Торгові майданчики покупців знаходяться у місті Харкові, Києві, Борисполі, Броварах, Бучі, Рівно, Тернопіль. У результаті врахування відстані поставка замовлень покупцям займає від одного до двох тижнів.

При цьому, представником позивача повідомлено, що найманих працівників позивач не має. Бухгалтерські послуги, юридичні, маркетингові послуги, послуги передпродажної підготовки надаються позивачу по окремим договорам. У кожному окремому випадку, укладається окремий договір.

Як зазначено представником позивача, розрахунки з покупцями виконуються тільки через розрахунковий рахунок у безготівковій формі.

Також суду повідомлено, що залишки товару зберігаються на орендованому складі у м. Києві, у відповідності до договору оренди №4/714 від 17.03.2014 року. На дату перевірки позивач зазначав відповідачу, що залишки товарів мінімальні. Позивачем було надано пояснення, у яких зазначено, що у зв`язку з тим, що позивач працює з великими торговими мережами та в окремих договорах з покупцями передбачені штрафні санкції за не виконання позивачем замовлень, у зв`язку з чим позивачу щоб не платити суму штрафу, передбачену договорами, які укладені з покупцями. необхідно завжди мати запас товарів, щоб вчасно їх постачати. Оплата за поставлений товар від торгових мереж відбувається несвоєчасно, а з запізненням, у зв`язку з чим сума відвантаження більша, ніж оплата коштів на рахунок.

Позивачем під час проведення перевірки надавались пояснення, в яких вказано, що дебіторська заборгованість більша чим оплата на 2,1 млн., по результатам 2016 року, так само і в 2018 році, оскільки з 2015 року у позивача був товарний затишок, який він використовував для відвантаження вже в 2016 році, данні дебіторської заборгованості від частини утворилась за рахунок тих надходжень постачальників, яким позивач не здійснив виплату, у відповідності до чого позивач не міг їх віднести до затрат - в книгу в розділ розходів. У книзі передбачені тільки ті, які оплачені і компенсовані покупцям.

Надаючи оцінку зазначеним обставинам, суд вважає за необхідне вказати, що під час розгляду справи, що контролюючим органом не заперечується фактичне отримання товару позивачем від контрагентів.

При цьому, в акті перевірки відсутні зазначення або перелік документів, за результатами дослідження яких перевіряючи дійшли висновку про завищення витрат за 2016 2018 роки.

Матеріали справи містять лист позивача від 07.10.2019 року вих. №38, направлений на адресу контролюючого органу, яким останній повідомив про те, що 02.10.2019 року згідно опису були надані усі первинні документи, пов`язані з предметом перевірки за 2016 - 2018 роки, а саме: Книга обліку доходів і витрат та додатки до неї (в розрізі контрагентів) Книга обліку доходів і витрат за 2016 рік, Книга обліку доходів і витрат за 2017 рік, Книга обліку доходів і витрат за 2018 рік, договори з контрагентами, банківські виписки, видаткові касові ордери, видаткові накладні на відвантаження товару, прибуткові накладні від постачальників товару та акти про надані послуги, відомості нарахування амортизації за 2018 рік, отримані перевіряючим ОСОБА_2 .

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що під час проведення перевірки до контролюючого органу було подано первинні документи, проте останні були залишено без уваги, оскільки висновок контролюючого органу стосовно завищення позивачем витрат здійснений без посилання на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством на підставі яких перевіряючим органом були розраховані такі показники як дебіторська заборгованість станом на 31.12.2016 р., 31.12.2018 р. та залишок товарів.

Суд зазначає, що надані позивачем та представником позивача під час розгляду справи пояснення, а також покази допитаної в якості свідка ОСОБА_3 , яка є бухгалтером позивача, свідчать, що включення позивачем до складу витрат тих чи інших сум було здійснено за наслідком отримання оплат від покупців за поставлений товар. В подальшому, такий товар позивачем було використано у власній господарській діяльності шляхом перепродажу при формуванні відповідних наборів.

Доказів на спростування зазначених доводів представником відповідача під час розгляду справи не надано.

Також вважає за необхідне вказати на помилковість доводів контролюючого органу стосовно можливості вирахування з показників декларації залишки товарно-матеріальних цінностей і кредиторської заборгованості, оскільки ведення фізичною особою-підприємцем обліку залишків товарно-матеріальних цінностей не передбачено законодавством України, а при ведені книги обліку доходів і витрат застосовується касовий метод.

Відповідно до п.п. 14.1.27. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капітану за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відтак, відповідно до положень Податкового кодексу України підставами для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.

Водночас, як передбачено приписами п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності, а саме витрати на фінансування особистих потреб фізичних осіб за винятком виплат, передбачених статтями 142 і 143 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених нормами цього розділу; не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні .мати обов`язкові реквізити, перелік яких визначено у цій нормі.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд зазначає, що необхідною умовою для включення сум понесених підприємством витрат до складу витрат є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Як встановлено в ході апеляційного розгляду, контролюючим органом було здійснено обрахування суми витрат за власним алгоритмом, проте такого порядку дій та обрахування, які здійснив контролюючий орган, закон не передбачає. Так, перевіряючими у формулі було взято дані без проведення попередньої перевірки первинних документів та дані реєстру податкових накладних.

Зі змісту наданих під час розгляду справи пояснень встановлено, що оплата покупців позивача здійснюється з відстрочкою три місяці. Відповідно Книга обліку доходів і витрат заповнюється по даним із банківським випискам і касових ордерів, тоді як податкові накладні реєструються за першою подією господарської операції.

Відтак, дані Книги обліку доходів і витрат не можуть співпадати з даними взятих з реєстру податкових накладних, що дає підстави для висновку про помилковість здійсненого контролюючим органом розрахунку, і відповідно помилковість висновку про виникнення завищення витрат.

Колегія суддів зазначає, що представником відповідача під час розгляду справи не надано належних та обґрунтованих доказів правомірності здійсненого розрахунку.

При цьому, відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.03.2018 року по справі №816/1623/16 неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не пов`язана з його господарською діяльністю, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати дохід від конкретної операції або отримати у майбутніх періодах.

Отже, враховуючи обставини того, що придбаний позивачем контрагентів товар було в подальшому використано у власній господарській діяльності, слід дійти висновку, що зазначені витрати у даному випадку підлягають врахуванню.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про не підтвердження під час розгляду справи встановленого перевіркою порушення позивачем порядку включення витрат на закупівлю товарно-матеріальних цінностей у 2016 2018 роках для покупців і подальшої реалізації до складу витрат, що понесені у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Зі змісту апеляційної скарги встановлено, що у зв`язку з завищенням витрат у сумі 1214969,30 грн., в тому числі за 2016 рік 970712,99 грн., за 2018 рік на загальну суму 294256,51 грн. перевіряючими встановлено заниження чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року на загальну суму 1214969,50 грн., тоді як перевіркою встановлено, що загальна сума чистого оподатковуваного доходу за перевіряємий період складає 1395157,42 грн., в тому числі за 2016 рік 976246,35 грн.; за 2017 рік 62642,00 грн., за 2018 рік 356269,07 грн.

Надаючи оцінку зазначеним доводам, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що оскільки під час розгляду справи встановлено помилковість висновків контролюючого органу стосовно завищення позивачем витрат, то з огляду на норми діючого законодавства та порядку обрахунку чистого оподатковуваного доходу слід дійти висновку про помилковість висновку контролюючого органу про заниження чистого оподатковуваного доходу за період з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року.

Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Зі змісту акту перевірки та наданого до суду представником відповідача відзиву на позов судом встановлено, що за результатами перевірки встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб з річного доходу, одержаного платником податків ОСОБА_1 на загальну суму 218694,51 грн., в тому числі за 2016 рік та на суму 165728,34 грн., за 2018 рік на суму 52966,17 грн.

Також перевіркою встановлено заниження податкових зобов`язань з військового збору на загальну суму 18224,55 грн., в тому числі за 2016 рік на суму 13810,70 грн., за 2018 рік на суму 4413,85 грн., чим було порушено п. 16 прим. 1 підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу та ст. 168 Податкового кодексу України.

Так, представником відповідача вказано, що відповідно до встановлених порушень, а саме заниження суми чистого доходу, за даними перевірки встановлено заниження єдиного соціального внеску на загальну суму 147460,08 грн., в тому числі за 2016 рік на суму 82723,68 грн., та за 2018 рік на суму 64736,40 грн., чим було порушено абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 2 ст. 9 Закону України від 08.07.2010 року № 2464-ІV Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Надаючи оцінку зазначеним доводам представника відповідача колегія суддів, вважає за необхідне вказати, що враховуючи обставини справи та висновки суду щодо помилковості доводів перевіряючих в частині заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу, слід дійти висновку, що оскільки наслідком встановленого перевіркою порушення в частині заниження чистого оподатковуваного доходу є донарахування контролюючим органом податку на доходи фізичних осіб з річного доходу, одержаного платником податків, військового збору та єдиного соціального внеску, то зазначені донарахування, здійснені контролюючим органом відповідно податкових повідомлень-рішень від 20 листопада 2019 року №6 форми Р, відповідно до якого встановлено порушення вимог пункту 177.2, підпункту 177.4.5, підпункту 177.4 статті 177 ПК України, у зв`язку з чим збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: податок на доходи фізичних осіб що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 218694,51 грн., та нараховано штрафні санкції 54673,63 грн. та №6 форма Р, відповідно до якого встановлено порушення вимог абз. 1 пункт 123.1 ст.123 ПК України у зв`язку з чим збільшено суму грошового зобов`язання за платежем: військовий збір що сплачується за результатами річного декларування на суму 18224,55 грн. та нараховано штрафні санкції 4556,14 грн., а також вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 20.11.2019 року на суму 147460,08 грн., яка винесена відповідно до ст. 25 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є такими, що здійснені протиправно.

Таким чином, колегія суддів з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування податкових повідомлень-рішень від 20 листопада 2019 року №6 та №6, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 20.11.2019 року на суму 147460,08 грн., у зв`язку з не підтвердженням під час розгляду справи обставин порушення позивачем податкового законодавства.

Стосовно правомірності винесення рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 20.11.2019 року №6 на суму 31290,74 грн. суд зазначає наступне.

Зі змісту акту перевірки встановлено, що перевіркою достовірності звітності сум доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, та на який нараховується єдиний внесок за даними платника податків ОСОБА_1 було встановлено заниження суми чистого доходу на загальну суму 1214969,50 грн., в тому числі за 2016 рік на суму 920712.99 грн.. за 2018 рік на суму 294256,51 грн.

Так, під час розгляду справи встановлено, що відповідачем було визначено базу для нарахування єдиного внеску за всі місяці 2016 та 2018 років із одночасним здійсненням визначення на рівні максимальної величини бази нарахування єдиного внеску.

З огляду на висновки суду у даній справі та враховуючи, обставини того, що прийняття рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 20.11.2019 року №6 на суму 31290,74 грн. обумовлено донарахуванням контролюючим органом сум єдиного внеску, то суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування такого рішення.

Стосовно правомірності винесення податкового повідомлення-рішення від 20 листопада 2019 року №6 форма ПС, відповідно до якого за встановлене порушення п.63. ст. 63, ст. 66 Податкового кодексу України встановлено штрафну санкцію на суму 170 грн. 00 коп. суд зазначає наступне.

Зі змісту акту перевірки №493/20-40-33-06-08/ НОМЕР_1 від 24.10.2019 року судом встановлено, що контролюючим органом зафіксовано порушення позивачем п.п. 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України, а саме не повідомлення про об`єкти оподаткування та об`єкти пов`язані з оподаткуванням до Головного управління ДПС у Харківській області за основним місцем обліку за формою №20-ОПП, чим порушено ст. 63 п. 63.3 Податкового кодексу України, яка вимагає від платника податків стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним та не основним місцем обліку, повідомляти про об`єкти оподаткування та об`єкти, пов`язані з оподаткуванням.

Відповідно до п.п. 16.1.3. п.16.1 ст.16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Податковий контроль об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з об`єктами оподаткування, здійснюється згідно Порядку обліку платників податків і зборів, затверджений наказом Міністерства фінансів України № 1588 від 09.12.2011 року (далі Порядок №1588).

Відповідно до п. 8.1. Порядку платник податків зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку у порядку, встановленому цим розділом.

Згідно із 8.2. Порядку до таких об`єктів віднесено майно та дії. у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідними розділами Податкового кодексу України.

Відповідно п. 8.4. Порядку повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків.

Матеріали справи свідчать, що позивачем орендується нежитлова будівля відповідно до договору оренди з ПАТ ЕЛМІЗ від 17.03.2014 року.

Зі змісту наданих представником позивача та позивачем пояснень встановлено, що у період, що перевірявся контролюючим органом зазначена нежитлова будівля не реєструвалась, створювалась чи відкривалась, а отже оскільки зазначена будівля лише використовувалась, то у позивача не виникло обов`язку подання до контролюючого органу повідомлення за формою № 20-ОПП.

Суд погоджується із зазначеними доводами позивача та зазначає, що під час розгляду справи було встановлено, що позивач став на податковий облік за місцем свого проживання, проте відповідачем до суду не надано будь-яких доказів того, що підприємницька діяльність позивачем здійснюється з використанням майна, що знаходиться за межами територіальної одиниці обліку позивача.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність вчинення позивачем порушень вимог пп.16.1.3, 16.1.7 п. 16.1 ст. 16, абз.4 п. 63.3 ст. 63 Податкового кодексу України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 20 листопада 2019 року №6.

Стосовно правомірності винесення податкового повідомлення-рішення від 20 листопада 2019 року №6 форма ПС, відповідно до якого встановлено порушення вимог п.п. 49, 18.2 п.49.18 ст.49 п.п. б) пункту 176.2 ст.176 Податкового кодексу України, застосовано штраф на суму 510 грн. 00 коп. суд зазначає наступне.

Під час розгляду справи встановлено, що підставою для винесення зазначеного податкового повідомлення-рішення є встановлення контролюючим органом невідображення позивачем у податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб підприємців за ознакою 157, і сум утриманого з них податку (далі - форма № 1ДФ) інформації щодо виплати у І, II кварталах 2016 року та III, IV кварталах 2017 року підприємцям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на користь яких було виплачено 1064729,45 грн.

Зі змісту наданих позивачем та представником позивача пояснень судом встановлено, що у звітах по формі 1ДФ за ІІІ, IV квартали 2016 та І і ІІ квартали 2017 було вказано виплати фізичним особам-підприємцям, які самі сплачують податок на доходи або єдиний податок самі за себе, а отже позивач в такому випадку не є податковим агентом стосовно зазначених підприємців.

Як повідомлено суду, виплати фізичним особам ним не проводились, найманих працівників він не має, а виплати зазначеним фізичним особам-підприємцям було здійснено за отриманий товар або послуги, про що є договір, або рахунок-фактура, прибуткові документи (видаткова накладна, акт про надані послуги), виписки банку, підтверджуючі оплату за товар/послуги, копії свідоцтв про реєстрацію фізичних осіб-підприємців та платників єдиного податку.

Суд, надаючи оцінку зазначеним обставинам, вважає за необхідне вказати, що з аналізу положень п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, п. 119.2 ст. 119, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України вбачається, що штрафна санкція може бути застосована лише до податкового агента, чиї дії або бездіяльність призвели до того, що до форми № 1ДФ було внесені перекручені дані щодо нарахованих (утриманих) сум податку на доходи фізичних осіб.

Як встановлено під час розгляду справи, позивач не є податковим агентом щодо фізичних осіб-підприємців ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 з огляду на положення Податкового кодексу України, а зазначені фізичні особи-підприємці під час здійснення із позивачем відповідних господарських операцій, надали завірені ними копії документів, що підтверджують їхню державну реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.

Колегія суддів зазначає, що пі час розгляду справи представником відповідача до суду не надано жодних доказів на спростування зазначеної позиції та доводів позивача, як не надано і доказів правомірності винесеного податкового повідомлення-рішення.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не є податковим агентом стосовно вказаних осіб, а отже і не мав обов`язку зазначати виплати на адресу таких підприємців у формі №1ДФ, оскільки такі виплати стосувались договорів купівлі-продажу товарів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 20 листопада 2019 року №6.

Стосовно правомірності винесення рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 20.11.2019 року №6 на суму 6897,15 грн. суд зазначає наступне.

Зі змісту акту перевірки вбачаються доводи контролюючого органу стосовно несвоєчасної сплати позивачем єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування протягом граничного терміну.

Представником позивача під час розгляду справи було надано пояснення та вказано, що положення Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449, чітко не визначено, що платники повинні сплатити єдиний внесок саме 19 числа місяця, що настає за кварталом, а вказано що такий має бути сплачено до 20 числа місяця, що настає за кварталом. При цьому, на думку позивача, єдиний внесок, сплачений ним 20 числа місяця є своєчасною оплатою.

Колегія суддів зазначає, що положеннями п. 2 ч.1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Як передбачено ч.1 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців): фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно із п. 2 ч. 6 розділу ІV Інструкції 449 платники, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний соціальний внесок.

Відповідно до п.1 ч.2 розділу ІV Інструкції 449 сплата єдиного внеску здійснюється за місцем обліку такого платника в національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на відповідні рахунки органів доходів і зборів, відкриті в органах Державної казначейської служби України (далі - органи Казначейства), для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до ч. 8 вказаної статті платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з ч.10 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" днем сплати єдиного внеску вважається:

1) у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки податкового органу - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок податкового органу;

2) у разі сплати єдиного внеску готівкою - день прийняття до виконання банком або іншою установою - членом платіжної системи документа на переказ готівки разом із сумою коштів у готівковій формі;

3) у разі сплати єдиного внеску в іноземній валюті - день надходження коштів на відповідні рахунки податкових органів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ч.10 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Згідно з ч.13 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" нарахування пені, передбаченої цим Законом, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно.

Відповідно до приписів ч.15 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" рішення податкового органу про нарахування пені та/або застосування штрафів, передбачених частинами одинадцятою і дванадцятою цієї статті, є виконавчим документом.

При цьому, згідно із положеннями ч. 16 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень діючого законодавства фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Календарна дата закінчення поєднана з прийменником до в українській мові прямо вказує на зазначення кінцевої календарної дати чинності або виконання чого-небудь.

Враховуючи наведене слід дійти висновку, що останнім днем сплати єдиного внеску фізичною особою - підприємцем на спрощеній системі оподаткування, за відповідний календарний квартал є 20 число місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Зазначена позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 29.01.2019 року по справі №817/1889/17.

Враховуючи вищевикладене та з огляду на обставини справи, суд приходить до висновку про те, що оскільки позивачем сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не пізніше 20 числа (включно) місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок, слід дійти висновку про те, що позивачем не було порушено строку сплати єдиного внеску, який визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхувания".

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 20.11.2019 року №6 на суму 6897,15 грн.

Враховуючи вказане колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення в частині позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.09.2020 року по справі № 520/1930/2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді Я.В. П`янова О.В. Присяжнюк

Повний текст постанови складено 03.12.2020 року