Справа № 160/6619/20
Суддя: Турлакова Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2020-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 жовтня 2020 року Справа № 160/6619/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Турлакової Н.В.
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради», в якій просить:
- поновити строки оскарження рішення Комунального закладу Обласного клінічного центру медико-соціальної експертизи Дніпропетровської області від 09.08.2019 року №861;
- визнати протиправними дії Комунального закладу Обласного клінічного центру медико-соціальної експертизи Дніпропетровської області щодо відмови у проведенні чергового повторного переогляду ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- визнати поважними причини пропуску строку чергового повторного переогляду ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 26.03.2015 року по 19.03.2019 року;
- зобов`язати Комунальний заклад Обласного клінічного центру медико-соціальної експертизи Дніпропетровської області встановити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 інвалідність за попередній період з 26.03.2015 року по 14.03.2019 року, як такий, що пропущений з поважної причини.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 26 березня 2013 року після огляду Міжрайонною кардиологічною медико-соціальною експертною комісією м. Донецька йому було встановлено другу групу інвалідності до 01 квітня 2015 року з черговим переоглядом 26 березня 2015 року. З початком військового конфлікту на сході України, в період з 26.03.2013 по 29.10.2018 рік позивач знаходився та проживав в м. Донецьк. З 29.10.2018 року зареєструвався, як внутрішньо переміщена особа у м. Павлоград, Дніпропетровської області з метою подальшого звернення до МСЕК для проходження чергового повторного переогляду. Проте, за результатами огляду, позивачу встановлена інвалідність III групи з 14 березня 2019 року в рамках первинного звернення, тобто, без врахування факту того, що його звернення щодо переогляду є повторним. Позивач вважає, що наявність такої істотної обставини, як проведення АТО на території м. Донецька, де він проживав до 29.10.2018 року, унеможливило здійснення повторного переогляду у встановлені строки, у зв`язку з проведенням активних бойових дій та припинення діяльності державних органів на цій території. Уповноваженим органом протиправно не враховано та належним чином не перевірено те, що на момент звернення станом на 14 березня 2019 року, він вже перебував на обліку, як особа з інвалідністю II групи та потребує поновлення строків переогляду у зв`язку з наявною поважною причиною.
У відзиві на адміністративний позов відповідач зазначив, що в період з березня 2015 року по березень 2019 року документи до міжрайонної кардіологічної МСЕК №2 КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР» не надходили, питання щодо визначення позивача особою з інвалідністю у вказаний строк не розглядалось. Відповідно до пункту 1.15. «Інструкції про встановлення груп інвалідності», затвердженою Наказом МОЗ України від 05.09.2011 року №561, якщо строк переогляду особи пропущено з поважних причин, інвалідність встановлюється МСЕК з дня її зупинення, але не більше чим за три роки. З моменту закінчення терміну переогляду позивача - 26 березня 2015 року по 14 березня 2019 року, коли позивачем були надані медичні документи до міжрайонної кардіологічної МСЕК №2 КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР» минуло майже 4 роки, тому вирішити питання про залік термінів інвалідності в межах чинного законодавства, не є можливим. Доводи позивача, що містяться в позовній заяві, стосовно поважності причин пропуску строку звернення до МСЕК, оскільки з листопада 2014 року у нього була відсутня можливість покинути місце реєстрації та проживання є необґрунтованими, та нічим не підтверджені.
Представником позивача подано відповідь на відзив, в якому позивач просив відхилити доводи відповідача, зазначені у відзиві та задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Отримана ним довідка ВПО від 09.04.2015 р. не є виключною підставою того, що він мав змогу пройти повторний переогляд МСЕК саме 23.03.2015. Також зазначає, що відповідач ґрунтує свою позицію на інструкції, яка за своєю юридичною природою є підзаконним нормативно-правовим актом, відтак, такі доводи не відповідають принципу об`єктивності з огляду на те, що Законом України не передбачені конкретні підстави (поважні причини) пропуску таких строків.
Ухвалою суду від 20.07.2020 року відкрито провадження у справі та відповідно до частини 2 статті 257 КАС України ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідно до пункту 3 Розділ VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній з 02.04.2020), під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки розгляду адміністративної справи продовжуються на строк дії такого карантину.
Дослідивши чинне законодавство та матеріали справи, суд доходить наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 26 березня 2013 року ОСОБА_1 після огляду Міжрайонною кардиологічною медико-соціальною експертною комісією м. Донецька було встановлено другу групу інвалідності до 01 квітня 2015 року з черговим переоглядом 26 березня 2015 року, про що свідчить Довідка до Акту огляду МСЕК серія 10ААБ №441928, копія якого наявна в матеріалах справи.
Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно штампу в паспорті позивача про прописку від 08.09.1993 року.
Відповідно до Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29.10.2018 року №1216-641516, з 29.10.2018 року позивач зареєструвався, як внутрішньо переміщена особа за адресою АДРЕСА_2 .
Листом міжрайонної кардіологічної МСЕК №2 Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» №861 від 09.08.2019р. позивача повідомлено, що: «На Вашу заяву про перегляд рішення міжнародна кардіологічна МСЕК №2 відповідає, що на підставі Постанови КМУ №1317 від 03.12.2009 року, Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності п.8 датою встановлення інвалідності вважається день надходження до комісії документів. Медичні документи стосовно Вашого захворювання були надані до міжрайонної кардіологічної МСЕК №2 первинно 14 березня 2019 року, інвалідність встановлена з 14 березня 2019 року. В період з березня 2015 року по березень 2019 року документи до міжрайонної кардіологічної МСЕК №2 не надходили, тому питання щодо визнання Вас особою з інвалідністю в цей строк не розглядалося».
У листі Державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» №26-14/4/-55 від 24.01.2020р. зазначено, що з 26.03.2013р. позивач був визнаний особою з інвалідністю другої групи від загального захворювання, термін до 01.04.2015р. Від того часу до 2019р. позивач МСЕК не оглядався. Позивача було оглянуто Дніпровською кардіологічною МСЕК 19.03.2019р., встановлена третя група інвалідності від загального захворювання, довічно.
Відповідно п. 1.15. «Інструкції про встановлення груп інвалідності», затвердженої Наказом МОЗ від 05.09.2011р. №561, якщо строк переогляду особи пропущено з поважних причин, інвалідність встановлюється МСЕК з дня її зупинення, але не більше чим за три роки. Тому вирішити питання про залік термінів інвалідності в межах чинного законодавства, нажаль, не є можливим.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Так, згідно ст.1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» медико-соціальна експертиза - визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.
Статтею 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначено, що інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських організацій осіб з інвалідністю.
Відповідно до п.3 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі якщо строк повторного огляду медико-соціальної експертизи особою з інвалідністю пропущено з поважних причин або в разі визнання її знову особою з інвалідністю виплата пенсії по інвалідності відновлюється з дня, з якого припинено виплату, до дня повторного огляду, але не більш як за три роки, якщо орган медико-соціальної експертизи визнає її за цей період особою з інвалідністю. При цьому якщо під час повторного огляду особи з інвалідністю переведено на іншу групу інвалідності (вищу або нижчу), пенсія за зазначений період виплачується за попередньою групою інвалідності».
Постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року №1317 затверджено Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності.
Пунктом 3 Положення про медико-соціальну експертизу визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.
Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112 (Офіційний вісник України, 2004 р., № 35, ст. 2337), висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури.
Відповідно до п.22 Положення про медико-соціальну експертизу повторний огляд осіб з інвалідністю з нестійкими, оборотними змінами та порушеннями функцій організму з метою визначення ефективності реабілітаційних заходів, стану здоров`я і ступеня соціальної адаптації проводиться раз на один - три роки.
Повторний огляд осіб з інвалідністю, а також осіб, інвалідність яких встановлено без зазначення строку проведення повторного огляду, проводиться раніше зазначеного строку за заявою такої особи з інвалідністю, інших заінтересованих осіб у разі настання змін у стані здоров`я і працездатності або за рішенням суду.
Особам, що звертаються для встановлення інвалідності, група інвалідності встановлюється без зазначення строку повторного огляду у разі наявності вроджених вад розумового чи фізичного розвитку, анатомічних дефектів, стійких необоротних морфологічних змін та розладу функцій органів і систем організму, неефективності реабілітаційних заходів, неможливості відновлення соціальної адаптації, несприятливого прогнозу відновлення працездатності з урахуванням реальних соціально-економічних обставин у місці проживання особи з інвалідністю, а також особам з інвалідністю, у яких строк переогляду настає після досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Якщо строк переогляду особи було пропущено з поважних причин, інвалідність поновлюється МСЕК з дня її зупинення, але не більше ніж за три роки (п. 1.15 Інструкції №561). Повторний огляд інвалідів проводиться згідно з пунктом 22 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317 (п.2.5).
Судом встановлено, що 26 березня 2013 року позивачу після огляду Міжрайонною кардиологічною медико-соціальною експертною комісією м. Донецька було встановлено другу групу інвалідності до 01 квітня 2015 року з черговим переоглядом 26 березня 2015 року, про що свідчить Довідка до Акту огляду МСЕК серія 10ААБ №441928. На той час, позивач мешкав за адресою : АДРЕСА_1 , згідно штампу в паспорті позивача про прописку від 08.09.1993 року.
Медичні документи стосовно захворювання позивача були надані до міжрайонної кардіологічної МСЕК №2 КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР» первинно, 14 березня 2019 року. Третя група інвалідності позивачу встановлена з 14.03.2019 року, безстроково, про що свідчить Довідка до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААВ №213217 від з 19.03.2019 року.
В період з березня 2015 року по березень 2019 року документи до міжрайонної кардіологічної МСЕК №2 КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР» не надходили, питання щодо визначення позивача особою з інвалідністю в вказаний строк не розглядалось, що підтверджується Листом міжрайонної кардіологічної МСЕК №2 Комунального закладу «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» №861 від 09.08.2019р. та листом Державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» №26-14/4/-55 від 24.01.2020р.
Таким чином, з моменту закінчення терміну переогляду позивача - 26 березня 2015 року по 14 березня 2019 року, коли позивачем були надані медичні документи до міжрайонної кардіологічної МСЕК №2 КЗ «ОКЦ МСЕ» ДОР» минуло майже 4 роки.
Згідно матеріалів справи, позивачем не заперечується, що ним пропущено вказаний трирічний термін.
Посилання позивача на наявність поважних підстав, як проведення АТО на території м. Донецька, де він проживав до 29.10.2018 року та стан здоров`я, що унеможливило здійснення повторного переогляду у встановлені строки, суд оцінює критично, оскільки за наявності поважних підставі позивач мав права на поновлення таких строків для повторного переогляду але виключно в межах трьох років, передбачених п.1.15 Інструкції №561.
У широкому значенні поняття «закон» охоплює все законодавство і включає як закони у вузькому розумінні, так і підзаконні нормативно-правові акти - постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, накази міністерств та інших органів виконавчої влади тощо.
Підзаконні нормативно-правові акти - нормативно-правові акти уповноважених органів держави (їх посадових осіб) та інших суб`єктів, що приймають відповідно до законів і розвивають чи деталізують їх положення.
Згідно ч.2 ст.7 КАС України, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Таким чином, суд не приймає до уваги посилання позивача про неможливість керуватися вказаною Інструкцією №561, через те, що вона є підзаконним актом, відповідно відповідачем правомірно застосовано у спірних правовідносинах трирічний строк визначений п.1.15 Інструкції.
Крім того, вказаний трирічний строк, кореспондується із п.3 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яким передбачено, що у разі якщо строк повторного огляду медико-соціальної експертизи особою з інвалідністю пропущено з поважних причин або в разі визнання її знову особою з інвалідністю виплата пенсії по інвалідності відновлюється з дня, з якого припинено виплату, до дня повторного огляду, але не більш як за три роки, якщо орган медико-соціальної експертизи визнає її за цей період особою з інвалідністю.
У зв`язку з чим, суд звертає увагу позивача, що вказані на його думку поважні причини, могли бути підставою для поновлення трирічного строку звернення для повторного переогляду, але в межах трьох років з дати останнього огляду, який ним був пропущений.
Таким чином, позивач, ще в 2015 році мав статус «переміщеної особи» та мав місце проживання на території Дніпропетровської області, а не на території проведення антитерористичної операції, як він вказує в позовній заяві, що свідчить про наявність можливості звернутися з відповідною заявою та документами до відповідної МСЕК про встановлення групи інвалідності після закінчення терміну переогляду 26 березня 2015 року.
Проаналізувавши діюче законодавство, оцінивши докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що належні докази правомірності дій відповідача ним надані, останній діяв у межах та у спосіб, що передбачено Конституцією, законами України та підзаконними нормативно - правовими актами.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.ст.2, 7 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 .
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.
Суд відмічає, що станом на момент вирішення справи, судовий збір позивачем не сплачено, оскільки під час подання позовної заяви позивачем заявлено клопотання про відстрочення сплати судового збору.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при відмові у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.
Судом встановлено, що позивачем у даному позові заявлено три вимоги немайнового характеру, одна з яких (зобов`язального характеру) є похідною.
Згідно з нормами Закону України "Про судовий збір" за звернення з даним позовом до суду позивач повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1681,60 гривень. (840,80*2 позовні вимоги немайнового характеру).
Таким чином, з огляду на положення ч.2 ст.133, ст.139 КАС України, а також беручи до уваги відмову у задоволенні позовних вимог, суд приходить до висновку, що стягненню з позивача на користь Державного бюджету України підлягає судовий збір у розмірі 1681,60 гривень.
Керуючись ст.ст.241-250 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
п о с т а н о в и в:
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя Н.В. Турлакова