Справа № 400/1682/20
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2020-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/1682/20
Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі за позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН ФАКТОР» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2020 року Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду першої інстанції з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН ФАКТОР» (далі - ТОВ «ГРІН ФАКТОР») в якому просило стягнути адміністративно - господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2019 р. у розмірі 160 746,54 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративного - господарських санкцій у розмірі 289,32 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач указував, що в силу ч.3 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21.03.1991 р. №875-ХІІ (далі - Закон №875-ХІІ) підприємства, установи, організації самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць, виходячи з вимог ст. 18 цього Закону.

Як пояснив позивач, за підсумками 2019 р. ТОВ «ГРІН ФАКТОР», виходячи з середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу на підприємстві у 2019 р. (174 особи), самостійно розрахувало та визначило у звіті форми №10-ПІ кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до ст. 19 Закону №875-ХІІ - 7 осіб та середньооблікову кількість штатних працівників на підприємстві, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 4 особи. За наведених обставин, на думку позивача, відповідач не виконав норматив працевлаштування 3 осіб з інвалідністю, що свідчить про порушення наведеного вище законодавства.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у задоволенні позову Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів відмовлено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, за проведеним аналізом Закону №875-ХІІ, ст. 218 Господарського кодексу України, Закону України «Про зайнятість населення», дійшов висновку, що попри обов`язку підприємства самостійного працевлаштовувати осіб з інвалідністю шляхом створення робочих місць та обов`язку інформувати про це органи працевлаштування, у тому числі й центри зайнятості, у підприємства відсутній обов`язок здійснювати самостійний пошук працівників серед осіб з інвалідністю.

Указані доводи, на думку суду першої інстанції, узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 р. у справі №/811/693/17, від 02.05.2018 р. у справі № 804/8007/16, від 13.06.2018 р. у справі №819/639/17.

Доказом, який свідчить про створення відповідачем робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, є, на переконання суду першої інстанції, звіт форми № 3-ПН, який подавався протягом 2019 р. до Миколаївського міського центру зайнятості.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції допустився помилкових висновків про те, що ТОВ «ГРІН ФАКТОР» вчинені залежні від нього заходи для працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема щодо повідомлення центру зайнятості про наявність вакантних посад для їх працевлаштування. На думку скаржника, судом не було досліджено та не було зроблено відповідних висновків щодо своєчасного, достовірного інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю.

Про дані обставини, як вважає Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, свідчить неподання товариством в січні - лютому звіту форми №3-ПН до центру зайнятості, а також подання такого звіту 19.03.2019 р. с пропуском встановленого строку.

На підтвердження своєї правової позиції, скаржник покликається на висновки Верховного Суду, що викладені в постанові від 15.08.2019 р. у справі №812/579/17.

Заперечуючи проти доводів відповідача, що обставини неподання звіту форми №3-ПН у січні - лютому 2019 р., а також обставини подання звіту з порушенням строків у березні 2019 р. не були підставою позову, Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів пояснило тим, що при зверненні до суду використовувало інформацію надану відповідачем у звіті форми №10-ПН за 2019 р., а після отримання інформації від ГУ ПФУ в Миколаївській області, у відповіді на відзив навело додаткові підстави, що свідчать про невиконання товариством нормативу, передбаченого ч.1 ст.19 Закону №875-ХІІ.

ТОВ «ГРІН ФАКТОР» не скористалося правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження, у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Фактичні обставини справи.

21.02.2020 р. ТОВ «ГРІН ФАКТОР» направило на адресу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт за 2019 р. про зайнятість і працевлаштування інвалідів форми 10-ПІ (а.с.8).

За підсумками 2019 р. ТОВ «ГРІН ФАКТОР», виходячи з середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу на підприємстві у 2019 р. (174 особи) самостійно розрахувало та визначило у наведеному звіті кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону №875-ХІІ - 7 осіб та середньооблікову кількість штатних працівників на підприємстві, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 4 особи.

Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, вважаючи, що ТОВ «ГРІН ФАКТОР» не виконало норматив щодо працевлаштування 3 осіб з інвалідністю, нарахувало адміністративно-господарські санкції в сумі 160 746,54 грн.

Ураховуючи, що ТОВ «ГРІН ФАКТОР» не сплатило визначені йому платежі до 15.04.2020 р., за період з 16.04.2020 р. по 21.04.2020 р. (включно), позивачем була нарахована пеня в сумі 289,32 грн (а.с.7).

У червні 2020 р. Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, отримавши від ГУ ПФУ в Миколаївській області інформацію про нарахування ТОВ «ГРІН ФАКТОР» заробітної плати та страхових внесків за січень - березень 2019 р. встановило, що відповідач не звітував за формою № 3ПН про наявність у нього в січні 2019 р. 1 вакансії для працевлаштування особи з інвалідністю, у лютому щодо двох таких вакансій, а в березні прозвітував про наявність 3 вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю лише 19.03.2019 р.

ТОВ «ГРІН ФАКТОР» у своїх запереченнях до суду вказало на недопустимість розгляду наданих позивачем доказів, адже вони подані з порушенням встановленого строку та без обґрунтування неможливості їх подання разом з позовом. До того ж, відповідач указує на сумнівність наданих документів, адже невідомо їх джерело походження, незрозумілий їх статус, а саме чи є надані документи письмовими доказами або електронними.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011 №129 передбачено, що Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону №875-ХІІ для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

При цьому, ч. 2 ст. 19 вказаного Закону визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Частиною 1 ст. 20 даного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Досліджуючи підстави, викладені Миколаївським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів, в обґрунтування заявлених вимог, колегія суддів встановила, що це є однозначний обов`язок товариства сплатити адміністративно господарські санкції за незайняті особами з інвалідністю робочі місця. Так, на переконання позивача, штрафні санкції є альтернативним зобов`язанням роботодавця, який повинен або виконати норматив робочих місць для осіб з інвалідністю або сплатити адміністративно-господарські санкції.

Тобто мотивуючи свої вимоги, позивач не вважав, що подання роботодавцем до служби зайнятості звітів за формою №3-ПН, звільняють його від відповідальності за порушення невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

За таких умов, в поданому позові, був відсутній аналіз подання ТОВ «ГРІН ФАКТОР» звітів за формою №3-ПН, у тому числі за січень - березень 2019 р.

Водночас у доводах апеляції скаржник указує, що суд першої інстанції не дослідив обставин, які були зазначені ним у відповіді на відзив, чим порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів не поділяє такі доводи скаржника, зважаючи на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КАС України, позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

За змістом наведеної норми випливає, що зміна предмету або підстав позову повинна відбуватися шляхом подання відповідної письмової заяви, яка за змістом повинна містити такі ж складові як і позов, зокрема виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують указані обставини.

На думку суду апеляційної інстанції, відповідь на відзив відповідача, в якому позивач указав нові підстави позову, не є належним документом, який повинен був прийнятий судом першої інстанції до розгляду.

Частина 4 статті 161 КАС України зобов`язує позивача додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Аналогічні вимоги щодо подання доказів разом із поданням позовної заяви, містить ч.2 ст. 79 КАС України.

Відповідач справедливо зауважив у своїх запереченнях на відзив, що відповідно до ч.8 ст. 79 КАС України, суд не повинен приймати до розгляду докази, не подані у встановлений законом строк, тим більше, що особа, яка їх подала, не обґрунтувала неможливість їх подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Є також важливим, для вирішення спірних правовідносин, застосування вимог ч.2 ст. 77 КАС України, яка встановлює, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Як свідчать матеріали справи, відповідні відомості про нарахування ТОВ «ГРІН ФАКТОР» заробітної плати та страхових внесків, позивач отримав від ГУ ПФУ в Миколаївській області, після прийняття рішення про стягнення адміністративно - господарських санкцій.

Досліджуючи інші доводи апеляційної скарги, в розрізі обставин справи, що були встановлені судом першої інстанції, колегія суддів встановила таке.

Є обґрунтованим застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин відповідно ст. 218 Господарського кодексу України, яка унормовує, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, згідно з ч. 1, 3 ст. 18 Закону №875-ХІІ забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За змістом ст. 181 цього ж Закону пошук підходящої роботи для особи з інвалідністю здійснює державна служба зайнятості.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії).

Також, відповідно до п. 2.1 наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 р. № 42 «Про затвердження форми звітності № 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» та Інструкції щодо заповнення форми звітності № 10-ПІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів» звіт складається роботодавцями щороку і до 1 березня, наступного після звітного періоду, подається або надсилається рекомендованим листом за місцем їх державної реєстрації відділенню Фонду соціального захисту інвалідів.

Вивчаючи питання виконання ТОВ «ГРІН ФАКТОР» обов`язку самостійного працевлаштування осіб з інвалідністю шляхом створення робочих місць для їх працевлаштування осіб та про інформування про таку кількість створених робочих місць, у тому числі й центри зайнятості, суд першої інстанції встановив, що відповідач протягом 2019 р. подавав до Миколаївського міського центру зайнятості звіти форми № 3-ПН про наявність вакансії для особи з інвалідністю (а.с.30-61), а також робив пропозиції щодо працевлаштування через засоби масової інформації, зокрема газети «Маклер».

З огляду на викладене, слід визнати правильним висновок суду першої інстанції, що відповідачем вчинено залежні від нього заходи для працевлаштування осіб з інвалідністю, зокрема, повідомлено центр зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування осіб з інвалідністю та працевлаштована одна особа з інвалідністю в 2019 р.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що існує усталена практика Верховного Суду, викладена в постановах від 14.02.2018 р. у справі № 820/2124/16, від 04.07.2018 р. у справі № 818/521/16 та від 11.09.2018 р. у справі № 812/1135/18 про те, що створення підприємством робочих місць для осіб з інвалідністю, не супроводжується його обов`язком займатися пошуком таких осіб для працевлаштування. Отож, оскільки у діях відповідача відсутній склад правопорушення, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості осіб з інвалідністю для працевлаштування чи відсутність у населеному пункті за місцезнаходження відповідача осіб з інвалідністю, які бажають працевлаштуватися.

Наведена правова позиція суду касаційної інстанції, дає підстави вважати, що є необґрунтованим довід Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, що штрафні санкції є альтернативним зобов`язанням роботодавця, який повинен або виконати норматив робочих місць для інвалідів, або сплатити штраф.

Ураховуючи, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, на підставі ст. 316 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 308, 311, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі за позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН ФАКТОР» про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 02.12.2020 року.