Справа № 640/12772/20
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Кондрат Л.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної служби з питань праці у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року, суддя Кузьменко В.А., у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби з питань праці у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,-

У С Т А Н О В И Л А:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу від 25 лютого 2020 року №ТД/ФС-35.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем на підставі акта перевірки Головного управління ДПС у м. Києві від 27 грудня 2019 року №0081/26/15/42/29720156 та не може бути самостійною підставою для винесення спірної постанови про накладення штрафу.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 10 вересня 2020 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу Головного управління ДПС у м. Києві від 28 листопада 2019 року №3695, на підставі направлень на проведення перевірки від 04 грудня 2019 року №613/26-15-42-06 та №614/26-15-42-06 податковим органом проведено фактичну перевірку пункту прийому вторсировини, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

За результатами перевірки складено відповідний акт фактичної перевірки від 27 грудня 2019 року за реєстраційним номером №0081/26/15/42/297201565.

В акті перевірки виявлено, що в пункті прийому вторсировини за адресою: АДРЕСА_1 здійснює діяльність ФОП ОСОБА_1 , яка перебуває на обліку як платник податків в Головному управлінні ДПС у м. Києві (Дніпровський район) та є платником єдиного податку другої групи. Перед початком проведення фактичної перевірки проведено контрольну розрахункову операцію зі здачі мукала тури на суму 23,00 грн та зі здачі металобрухту на суму 28,00 грн, всього на загальну суму 51,00 грн. При цьому, прийом макулатури та металобрухту здійснив помічник приймальника ОСОБА_2 , розрахунок провів ОСОБА_3 . З наявної податкової інформації ФОП ОСОБА_1 використовує найману працю двох осіб, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Про використання найманої праці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 інформація відсутня.

Таким чином, перевіркою вставлено використання ФОП ОСОБА_1 найманої праці двох осіб без оформлення належним чином трудових відносин. Також, ФОП ОСОБА_1 не подала у строки та у випадках передбачених Податковим кодексом України заяв або документів для взяття на облік об`єкту, через який проводиться діяльність до відповідного контролюючого органу, чим порушено частини 1 та 3 статті 24 Кодексу законів про працю України та абзаци 3,4 пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України.

Акт перевірки направлено супровідним листом від 09 січня 2019 року №825/926-15-42-06-26 до Головного управління Держпраці у Київській області.

Головним управлінням Держпраці у Київській області складено повідомлення від 21 лютого 2020 року №44/2/20/2691 про розгляд справи про накладення штрафу ФОП ОСОБА_1 .

Постановою відповідача про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 25 лютого 2020 року №ТД/ФС-3 на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 250 380,00 грн.

Вважаючи вказану постанову протиправною та такою, що прийнята з порушенням норм чинного законодавства, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

У відповідності до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини третьої статті 1 статті Закону України «Про охорону праці» працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).

За змістом статті 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов`язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що, отримавши від в Головного управлінні ДПС у м. Києві акт фактичної перевірки, в якому викладені висновки про порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог законодавства про працю, відповідальність за яке встановлена абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, відповідач зобов`язаний був відповідно до частини 5 статті 265 КЗпП України та Порядку № 295 призначити і провести інспекційне відвідування позивача, в ході якого мав встановити, чи дійсно позивачкою допущено відповідне порушення.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 № 96 (далі - Положення № 96) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

За змістом п. 7 Положення Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Порядок №509).

Згідно п. 1 цей Порядок визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами другою-сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення".

Пунктом 2 передбачено, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи). Штрафи можуть бути накладені на підставі: рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації; акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади; акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Відповідно до Положення «Про головне управління Держпраці у Київській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань праці від 84 від 03.08.2018 року, основними завданнями Головного управління є здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю; здійснення державного контролю за дотриманням вимог законодавства про зайнятість населення з питань дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування; накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Головне управління; накладення у випадках, передбачених законом, штрафів за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Головне управління.

Як вбачається з матеріалів справи, постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 25.02.2020 року №ТД/ФС-35 прийнято першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Київській області Андрієнко В.С.

Колегія суддів звертає увагу, що безпосередньо частиною четвертою ст. 265 КЗпП України передбачено, що штрафи накладаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відтак Порядком № 509 передбачено можливість заступників начальників територіальних органів Державної служби праці за результатами актів перевірки розглядати справи про накладення штрафу та виносити постанови, що не суперечить ст. 265 КЗпП України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №820/2529/17 від 29.09.2020 року.

Згідно з даною постановою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 застосовано штраф на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, яким передбачено відповідальність у вигляді штрафу юридичних та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків.

Згідно частин 3, 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі - Порядок № 509).

Згідно пункту 1 Порядку № 509 він визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" (далі - штрафи).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи накладаються на підставі:

- рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

- акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю або зайнятість населення, здійсненого у зв`язку з невиконанням вимог припису;

- акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників;

- акта про неможливість проведення інспекційного відвідування/ невиїзного інспектування;

- акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Згідно пункту 3 Порядку № 509 справа про накладення штрафу (далі - справа) розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку.

Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Пунктом 4 Порядку № 509 (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови) передбачено, що під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або вручається його представникові, про що на примірнику робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого суб`єкта господарювання або роботодавця чи їх представника. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка.

У разі відсутності підстав для складення постанови про накладення штрафу уповноважена посадова особа письмово повідомляє про це суб`єкту господарювання чи роботодавцю у строки, визначені абзацом першим пункту 3 цього Порядку.

Отже, Порядок № 509 передбачає можливість розгляду справи та накладення на суб`єкта господарювання штрафу на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, в ході якої виявлено порушення законодавства про працю.

Таким чином, судом першої інстанції не вірно було застосовано до даних правовідносин Порядок №295, так як на час виникнення правовідносин він був визнаний нечинним у судовому порядку відповідно до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду№ 826/8917/17 від 14.05.2019 року.

Оскільки Порядком, затвердженим постановою КМ України від 17 липня 2013 року №509, чітко визначено порядок та перелік осіб, а також підстави накладення штрафу на суб`єктів господарювання та роботодавців за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 ст. 265 КЗпП України та частиною 2-7 ст. 53 Закону «Про зайнятість наскелення», у відповідача були наявні правові підстави для прийняття оскаржуваної постанови.

Щодо наявносту у ФОП ОСОБА_1 права використосувати працю стажистів без укладення трудового договору, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 24 КЗпП України, особа може бути допущена до роботи тільки після: 1) укладення трудового договору, оформленого наказом (розпорядженням) роботодавця, і 2) повідомлення територіального органу ДФС про прийняття працівника на роботу. При цьому для перевірки працівника на предмет його профпридатності в трудовому законодавстві передбачена можливість установлення випробування при прийнятті на роботу, а не стажування.

Згідно з ст. 29 Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 №5067-VI для створення умов щодо здобуття студентами вищих, учнями професійно-технічних навчальних закладів у вільний від навчання час досвіду практичної роботи за обраною спеціальністю та сприяння їх працевлаштуванню після завершення навчання їм надано можливість проходити стажування за професією (спеціальністю), за якою здобувається освіта.

Студенти вищих та учні професійно-технічних навчальних закладів, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, мають право проходити стажування за професією (спеціальністю), на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, на умовах, визначених договором про стажування у вільний від навчання час.

Метою стажування є удосконалення професійних знань, умінь та навичок, вивчення та засвоєння нових технологій, техніки, набуття додаткової компетенції та досвіду з виконання професійних завдань та обов`язків.

Студенти (учні) можуть пройти стажування на підприємствах, установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання.

Стажування здійснюється на умовах, визначених договором між стажистом і роботодавцем. Порядок укладення договору про стажування студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів на підприємствах, в установах та організаціях затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2013 року №20 «Про затвердження Порядку укладення договору про стажування студентів закладів вищої освіти та учнів закладів професійної (професійно-технічної) освіти на підприємствах, в установах та організаціях і Типової форми договору про стажування студентів закладів вищої освіти та учнів закладів професійної (професійно-технічної) освіти на підприємствах, в установах та організаціях».

Договір про стажування укладається у двох примірниках, один з яких зберігається на підприємстві, другий - у стажиста (п. 10).

У разі коли в період стажування особа, зазначена у частині першій цієї статті, виконує професійні роботи, підприємство, організація, установа за всі роботи, виконані відповідно до наданих завдань, здійснює виплату їй заробітної плати згідно з установленими системами оплати праці за нормами, розцінками, ставками (окладами) з урахуванням коефіцієнтів, доплат і надбавок.

Запис про проходження стажування вноситься до трудової книжки.

Із долучених до справи пояснень ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.57-58) убачається, що останні займали посаду помічника приймальника, без оформлення трудового договору, так як перебували у ФОП ОСОБА_1 на стажуванні.

Таким чином, оскільки перевіряючим органом під час перевірки виявлено факт нелегального стажування (тобто без трудового договору) осіб у ФОП ОСОБА_1 , які були допущені до роботи без укладення трудового договору (абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП), відповідно до Порядку №509 у Головного управління Держпраці у Київській області були всі правові підстави для прийняття постанови про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 у вигляді штрафу у розміпрі 250 380 грн.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом у постанові №540/635/19 від 30.09.2019 року.

Сума штрафу відповідає встановленому розміру відповідно до частини 2 ст. 265 КЗпП України - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої за законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення. Станом на 1 грудня 2019 року розмір мінімальної зарплати становив 4173 грн х 30 = 125 190 грн + 125 190 грн=250 380 грн.

Посилання позивача у позовній заяві на те, що накладення штрафу може мати місце лише на підставі ст. 265 КЗпП України і фактично забороняє накладення такого штрафу без здійснення державного нагляду (контролю), а не на підставі акту перевірки ДФС України, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на вищевикладені доводи суду апеляційної інстанції.

Порядок №509 не визнаний нечинним та є діючим, а отже відповідач має право його використовувати під час вирішення питання накладення штрафу у зв`язку з порушеннями юридичними особами чи фізичнимии особами-підприємцями вимог ст. 24 КЗпП України, ст. 53 Закону України «Про зайнятість наскелення».

За таких підстав, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, оскільки встановленими судом фактами доведено, що на час проведення фактичної перевірки, а саме 27.12.2019, у позивача були відсутні належним чином оформлені трудові відносини із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а тому Головним управлінням Держпраці у Київській області області правомірно винесено постанову № ТД/ФС-35 від 25.02.2020 року про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 250 380 грн.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права а тому, керуючись статті 317 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної служби з питань праці у Київській області задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2020 року скасувати.

Ухвалити у справі постанову, якою у задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби з питань праці у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу відмовити в повному обсязі.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.