Справа № 600/823/20-а
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 600/823/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Кушнір В.О.

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

30 листопада 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Мацького Є.М. Сушка О.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2020 року (ухвалене у м. Чернівці 21.08.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся з позовом до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення повного розрахунку із ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням з військової служби - не нарахування та невиплату на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 01.08.2019р. індексації грошового забезпечення;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату індексації грошового забезпечення за період із 31.01.2020р. по 14.05.2020р. терміном 104 дні із розрахунку 513,28грн. в день в сумі 53318,12грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15.01.2004р. №44.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 21.08.2020 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення повного розрахунку із ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням з військової служби - не нарахування та невиплату на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 01.08.2019р. індексації грошового забезпечення. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату індексації грошового забезпечення в сумі 33000 (тридцять три тисячі) грн. 00 коп. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням у частині відмову у задоволенні позову, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 21.08.2020 скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскільки повний розрахунок - виплату безспірної суми індексації йому проведено лише 15.05.2020, у той час як звільнено 01.08.2019, та, враховуючи нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за період із 02.08.2019 по 30.01.2020 за судовим рішенням у справі №824/1476/19-а, Чернівецький прикордонний загін зобов`язаний нарахувати середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 31.01.2020 по 14.05.2020, тобто терміном 104 дні із розрахунку 513,28 грн в день у сумі 53381,12 грн.

Відповідач не подав відзиву або письмових пояснень на апеляційну скаргу позивача.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням у частині задоволення позову, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 21.08.2020 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини працівників, а предметом спору у даній справі правовідносини щодо проходження військової служби, які регулюються нормами спеціального законодавства. На думку відповідача, військовослужбовці не мають правового статусу «працівник», а положення КЗпП України, зокрема статті 116, 117 Кодексу, не можуть поширюватись на військовослужбовців та на правовідносини щодо проходження військової служби. Відповідач зазначає, що вимоги позивача про виплату середнього заробітку за час затримки виплати індексації є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу, не поновлювався на посаді, виплати грошового забезпечення проведено своєчасно. Крім того, невиплата індексації, не може слугувати підставою для проведення виплати середнього заробітку за час затримки виплат, відповідно до Порядку №100, оскільки, "заробітна плата (грошове забезпечення)" та "середній заробіток за час затримки" не є тотожними, а тому, на думку відповідача, при розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення не підлягає включенню індексація. Крім того, відповідач вбачає очевидну не неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі, встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача.

Позивач не подав відзиву або письмових пояснень на апеляційну скаргу.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2020, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу в Державній прикордонній службі та є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 17.06.2015.

Наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 01.08.2019 року №243-ОС "Про особовий склад" виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення майора ОСОБА_1 (П-001709), начальника відділення інспекторів прикордонної служби "Біла Криниця" (тип В) відділу прикордонної служби "Порубне" І категорії (тип Б), звільненого з військової служби в запас Збройних Сил України наказом начальника Західного регіонального управління (І категорії) від 26.06.2019 року № 277-ОС за підпунктом "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону, з правом носіння військової форми одягу.

Згідно названого наказу вислуга років з розрахунком на 1 серпня 2019 року складає:

"Календарна військова - 27 років 00 місяці 00 дні.

Пільгова військова - 10 років 02 місяці 20 днів.

Загальна військова складає - 37 років 02 місяці 20 днів.

Грошову допомогу для оздоровлення за 2019 рік отримав.

Чергову відпустку за 2019 рік використав із розрахунку 1/12 відповідно до прослуженого періоду.

Виплатити майору ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 27 (двадцять сім) повних календарних років служби.

Виплатити премію в розмірі встановлених відсотків посадового окладу за 1 серпня 2019 року.

Остаточною датою закінчення проходження військової служби вважати 1 серпня 2019 року".

У адвокатському запиті від 12.10.2019 адвокат Каверін С.М., що діє в інтересах позивача, просив військову частину НОМЕР_1 , з-поміж іншого, надати довідку про нараховану та виплачену індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 та у разі невиплати індексації грошового забезпечення нарахувати і виплатити її.

У відповідь на указаний запит військової частиною направлено адвокату Каверіну С.М. лист від 23.10.2019 №11/11683 з інформацією, до якої серед іншого, додано довідку про нараховану і виплачену індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Разом із цим, рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 26.12.2019 у справі №824/1476/19-а задоволено частково позов ОСОБА_1 до Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії; визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо нездійснення повного розрахунку із ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням з військової служби - не нарахування та не невиплату на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 01.08.2019 компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2019 роки загальним терміном 70 календарних днів; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2015-2019 роках календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", виходячи з грошового забезпечення позивача станом на день її звільнення з військової служби має відбуватись із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2019 роки із розрахунку 513,28 грн. в день до дня фактичного розрахунку із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44; у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2020 у справі №824/1476/19-а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 26.12.2019 змінено в частині та викладено абзац 4 резолютивної частини рішення суду в наступній редакції: "Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2019 роки до дня фактичного розрахунку із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44."

Згідно довідки розрахунку та відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» 31.01.2020 Чернівецьким прикордонним загоном нараховано та виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за 2015-2019 роки загальним терміном 70 календарних днів у сумі 35171,39 грн, а 30.03.2020 відповідачем нараховано та виплачено середнє грошове забезпечення у сумі 91510,12 грн за час затримки розрахунку за період із 02.08.2019 до 30.01.2020.

Згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк» на рахунок останнього 24.04.2020 та 15.05.2020 нараховані суми із призначенням платежу "заробітна плата", що становлять "6618,81 грн" та "26290,20 грн" відповідно.

У адвокатському запиті направленому військовій частині 06.05.2020р. адвокат Каверін С.М. просив повідомити характер і цільове призначення нарахованих та виплачених 24.04.2020 коштів у сумі 6618,81 грн ОСОБА_1 , та у разі, якщо такі кошти є виплатою заборгованості із індексації грошового забезпечення просив надати детальні помісячні розрахунки нарахованої індексації грошового забезпечення за періоди до грудня 2015 року, з 01.01.2016 по березень 2018 року, з 01.03.2018 до часу звільнення.

18.05.2020 військова частина направила адвокату Каверіну С.М. інформацію про нараховану та виплачену суму індексації за період з 2014 по 2019 роки.

Згідно наданих довідок та розрахункових відомостей позивачу виплачено індексацію 24.04.2020 в сумі 6618,81 грн та 15.05.2020 в сумі 26290,20 грн.

На думку позивача, оскільки повну виплату суми індексації йому проведено лише 15.05.2020, у той час як звільнено 01.08.2020 та, враховуючи нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за період із 02.08.2019 по 30.01.2020 за судовим рішенням у справі №824/1476/19-а, Чернівецький прикордонний загін зобов`язаний нарахувати йому середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 31.01.2020 по 14.05.2020, тобто терміном 104 дні із розрахунку 513,28 грн в день у сумі 53381,12 грн.

Вважаючи, що відповідачем протиправно не проведено повного розрахунку із ним у зв`язку із звільненням - не нарахування та не виплату у день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення 01.08.2019 індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за не своєчасний розрахунок при звільненні за період із 31.01.2020 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 14.05.2020 терміном 104 дні із розрахунку 513,28 грн в день у сумі 53381,12грн.

Водночас, суд вважає, що у порівнянні із виплаченою сумою індексації в розмірі 32909,01 грн, суму 53381,12 грн не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої індексації. З огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 33000 грн. Крім того, позовні вимоги щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації сум податку з доходів фізичних осіб суперечать пунктам 1 та 2 Порядку №44.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції та враховує наступне.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992р. №2232-XII (Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Відповідно до п.292 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 №1115/2009 (Положення №1115/2009), після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець (п.293 Положення №1115/2009).

Відповідно до статті 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України.

Так, у статті 116 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Водночас, статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, указаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, ст.ст.116, 117 КЗпП України визначають відповідальність установи (організації, підприємства) за затримку розрахунку при звільненні та спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Викладений висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.02.2018 у справі №805/977/16-а.

Встановлено, що 01.08.2018 позивача виключено зі списку особового складу та всіх видів забезпечення. Натомість, остаточний розрахунок в частині виплати сум індексації грошового забезпечення проведено з ним лише 15.05.2020.

Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у не проведенні остаточного розрахунку при звільненні позивача.

Положення трудового законодавства (в тому числі Кодексу законів про працю) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні порядку оплати грошового забезпечення військовослужбовців, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців з лав Державної прикордонної служби (Збройних Сил України), відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, у такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.

Таким чином, зважаючи на допущення протиправної бездіяльності відповідача щодо не здійснення повного розрахунку при звільненні позивача з військової служби, позов в частині зобов`язання Військової частини НОМЕР_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби - підлягає задоволенню.

Визначаючись із періодом затримки остаточного розрахунку з позивачем, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що така затримка відбулась з моменту звільнення позивача з 02.08.2019 по день фактичної виплати в повному обсязі нарахованої індексації - 15.05.2020. Поряд із цим, відповідачем на виконання рішення суду у справі №824/1476/19-а виплачено середнє грошове забезпечення за період із 02.08.2019 по 30.01.2020 (у зв`язку із невиплатою при звільненні компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій). Відтак, Чернівецький прикордонний загін зобов`язаний нарахувати середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 31.01.2020 по 14.05.2020.

Апеляційний суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за неотримане речове майно) не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, що регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм ст.ст.116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Пунктами 5, 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Позивач наполягає на стягненні середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період із 31.01.2020 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 14.05.2020 терміном 104 дні із розрахунку 513,28 грн в день у сумі 53381,12грн.

Відповідно до особистої картки грошового забезпечення за 2019 рік ОСОБА_1 розмір грошового забезпечення позивача за два останні місяці, що передували звільненню становить за червень 2019 року 15303,00 грн та за липень 2019 року 16007,00грн. Таким чином, середньоденний заробіток позивача за червень-липень 2019 року складає 513,28 грн (31310,00грн. (15303,00 грн + 16007,00 гр.) / 104 день).

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за не своєчасний розрахунок при звільненні за період із 31.01.2020 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення 14.05.2020 терміном 104 дні із розрахунку 513,28 грн в день у сумі 53381,12грн.

Разом з цим, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у порівнянні із виплаченою сумою індексації в розмірі 32909,01 грн, суму 53381,12 грн не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої індексації.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи №806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що з огляду на очевидну неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 33000,00 грн.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог про компенсацію разом із виплатою середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44 (Порядок №44).

Так, Порядком №44 передбачена щомісячна грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби.

Однак, пункт 1 Порядку №44 визначає умови та механізм такої компенсації у зв`язку з виконанням перерахованими у цьому пункті особами своїх обов`язків під час проходження служби.

У відповідності до абз.1 п.2 Порядку №44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Згідно з п.4 Порядку №44, виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Проте, зазначена виплата (середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні) не передбачена в структурі грошового забезпечення, а є фактично санкцією, мірою відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок при звільненні працівника (військовослужбовця), відтак не є виплатою у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

До того ж обов`язок зазначеної виплати у відповідача виник не у зв`язку з виконанням позивачем обов`язків служби, як це передбачено п.1 Порядку №44, а також право на виплату таких сум він набув не у зв`язку з виконанням обов`язків під час військової служби (п.2 Порядку №44), а через протиправну бездіяльність відповідача, як це встановлено судом, що пов`язана з невчасною виплатою грошового забезпечення.

З урахуванням викладеного вказані вимоги позивача суперечать пунктам 1 та 2 Порядку №44.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги ОСОБА_1 та Чернівецького прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Мацький Є.М. Сушко О.О.