Справа № 640/22933/19
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.

при секретарі Хмарській К.І.

за участю

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: Денисенко Г.В.

представника відповідача: Толстунової С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2020 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування наказів та висновку в частині, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ НП у місті Києві) в якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 28.01.2020 року) просив:

- визнати протиправними дії щодо притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності;

- визнати протиправним і скасувати наказ від 20.09.2019 року №1659 в частині відносно позивача;

- визнати протиправним і скасувати висновок службового розслідування відносно позивача;

- визнати протиправним і скасувати наказ від 22.10.2019 року №824 в частині відносно позивача;

- визнати протиправним і скасувати наказ ГУ НП у місті Києві в частині звільнення позивача зі служби в поліції;

- поновити ОСОБА_1 на службі у поліції;

- стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав, через свого представника, апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників сторін, які з`явилися в призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу в поліції, на посаді старшого дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Оболонського управління поліції, у званні капітана поліції.

Наказом ГУ НП у м. Києві від 20.09.2019 року №1659 «Про призначення та проведення службового розслідування», на підставі ст.ст. 14, 15 Дисциплінарного статуту Національної поліції та у зв`язку з надходженням 20.09.2019 року до управління кадрового забезпечення ГУ НП у м. Києві інформації про те, що Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у м. Києві, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадження від 09.01.2019 року №0000035 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365 та ч. 3 ст. 368 КК України, до вчинення якого причетні окремі працівники поліції, ГУ НП у м. Києві призначено службове розслідування за вказаним фактом та утворено дисциплінарну комісію у відповідному складі.

За результатами службового розслідування за фактом реєстрації в ЄРДР відомостей про вчинення кримінальних правопорушень окремими поліцейськими Комісією складено висновок від 15.10.2019 року, затверджений заступником Голови НП України - начальником ГУ НП у м. Києві Крищенком А.Є. 17.10.2019 року.

Як вбачається з вищезазначеного висновку, за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у порушенні вимог пп. 1, 2 ч. 1 ст. 18 та п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», п. 2 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України і п. 6 розділу ІІ Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом МВС України від 08.02.2019 №100, до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.

Наказом ГУ НП у м. Києві від 22.10.2019 року №824 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих поліцейських Головного управління» на позивача накладено дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції.

Наказом ГУ НП у м. Києві від 22.11.2019 року №1274 о/с «Щодо особового складу» ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції 22.11.2019 року, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією стягнення у вигляді звільнення зі служби).

Вважаючи протиправними дії відповідача та вищезазначені накази, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані накази прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому є правомірними та законними. У свою чергу, позивачем не надано належних доказів порушення відповідачем процедури звільнення позивача.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та нормами Закону України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію», Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 №2337-VIII «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» (далі - Дисциплінарний статут) та Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 № 893, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.11.2018 за №1355/32807 (далі - Порядок № 893).

Усі нормативно-правові акти в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Правовими положеннями ч. 2 ст. 19 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» передбачено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону (ч. 1). Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Згідно ч.1 ст. 14 Дисциплінарного статуту службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків (ч. 2 ст. 14 Дисциплінарного статуту).

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення (ч. 3 ст. 14 Дисциплінарного статуту).

Так, підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку (ч. 4 ст. 14 Дисциплінарного статуту).

Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України (ч. 10 ст. 14 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до абз. 1 п. 2 розділу ІІ Порядку № 893, службове розслідування призначається, зокрема, за наявності даних про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєння поліцейським кримінального правопорушення.

Як вбачається з наказу ГУ НП у місті Києві №1659 від 20.09.2019 року, службове розслідування призначено, у зв`язку з надходженням 20.09.2019 року до управління кадрового забезпечення ГУ НП у м. Києві інформації про те, що Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у м. Києві, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000035 від 09.01.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365 та ч. 3 ст. 368 КК України, до вчинення якого причетні окремі працівники поліції.

Дана обставина не спростовувалась і не заперечувалась позивачем та відповідає визначеним у ч. 4 ст. 14 Дисциплінарного статуту і в п. 2 розділу ІІ Порядку №893 підставам призначення службового розслідування.

Відповідно до наданих повноваження заступнику голови Національної поліції України - начальника ГУ НП у м. Києві А.Є. Крищенка, останній має повноваження для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Отже, наказ про призначення службового розслідування прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Дисциплінарним статутом.

У свою чергу, матеріали справи не містять, а скаржником суду не надано, належних доказів допущення посадовими особами ГУ НП у м. Києві порушення вимог законодавства при прийнятті рішення про призначення службового розслідування. Незгода позивача із вказаним наказом не спростовує підстав його прийняття і не тягне його скасування. Крім того, винесення даного наказу безпосередньо не порушило право позивача на проходження ним публічної служби, за захистом якого позивач звернувся до суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним і скасування наказу відповідача від 20.09.2019 року №1659 про призначення і проведення службового розслідування, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним і скасування висновку службового розслідування відносно ОСОБА_1 , колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 15 Дисциплінарного статуту проведення службових розслідувань за фактом порушення поліцейським службової дисципліни здійснюють дисциплінарні комісії.

За результатами проведеного службового розслідування дисциплінарна комісія приймає рішення у формі висновку (ч. 15 ст. 15 Дисциплінарного статуту).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, висновок службового розслідування від 15.10.2019 року, складено, відповідно до ст. 15 Дисциплінарного статуту, результати службового розслідування оформлені повноважною дисциплінарною комісією, утвореною відповідно до наказу від 20.09.2019 № 1659, у формі висновку.

У свою чергу, незгода позивача з висновком службового розслідування не спростовує підстав його складення і не передбачає підстав для його скасування. Крім того, складення і затвердження висновку безпосередньо не порушило право позивача на проходження ним публічної служби, за захистом якого позивач звернувся до суду.

Щодо позовної вимогу про визнання протиправним і скасування наказу від 22.10.2019 року №824, в частині притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення із служби в поліції, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Дисциплінарного статуту передбачено, що за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Дисциплінарним проступком визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції (ч. 1 ст. 12 Дисциплінарного статуту).

Дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків. Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони (ч. ч. 1, 2 ст. 13 Дисциплінарного статуту).

Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 13 Дисциплінарного статуту до поліцейських може застосовуватися такий вид дисциплінарного стягнення, як звільнення із служби в поліції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 18 та п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», п. 2 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України і п. 6 розділу ІІ Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом МВС України від 08.02.2019 №100.

Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліцейський зобов`язаний:

1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського;

2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 23 цього Закону встановлено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення.

У свою чергу, п. 2 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту встановлено, що службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язує поліцейського знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки.

Пунктом 6 розділу ІІ Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом МВС України від 08.02.2019 №100, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.03.2019 року за №223/33194, встановлено, що поліцейський незалежно від місця свого перебування в разі виявлення або отримання інформації про кримінальне правопорушення та іншу подію чи звернення до нього громадян із заявою (повідомленням) невідкладно повідомляє про це за скороченим номером екстреного виклику поліції « 102» і зобов`язаний ужити заходів щодо запобігання правопорушенню, його припинення, рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, установлення і затримання осіб, які вчинили правопорушення, та охорони місця події.

Дослідивши матеріали справи, обставини справи, факти викладені у висновку службового розслідування, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що обставини, на які посилається апелянт і його представник щодо спростування висновку службового розслідування нічим не підтверджуються, а тому не заслуговують на увагу суду.

Отже, наявні в справі докази у сукупності підтверджують правильність і обґрунтованість висновку відповідача про вчинення позивачем дисциплінарного проступку, а саме не повідомлення за скороченим номером екстреного виклику поліції «102» про виявлення правопорушення, достовірно знаючи про наявність у ОСОБА_2 заборонених засобів, та не вжиття заходів щодо запобігання правопорушенню, його припинення, установлення і затримання осіб, які вчинили правопорушення, чим порушено п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 18 та п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», п. 2 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України і п. 6 розділу ІІ Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом МВС України від 08.02.2019 №100, і спростовують доводи представника позивача про те, що позивач не допускав порушення дисципліни.

Посилання представника позивача про те, що матеріали службового розслідування не містять вини позивача в будь-якому злочині, адже позивачу не повідомлялось про підозру та не вручався обвинувальний акт, жодного кримінального провадження відносно позивача немає, а також на те, що відповідач самовільно, незаконно встановив вину позивача, суд відхиляє як помилкові, оскільки вони не стосуються підстав притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності і його звільнення.

Зазначене підтверджується, тим, що ГУ НП у місті Києві встановив вину ОСОБА_1 , що останнім не вчинено дій і не вжито заходів, які він зобов`язаний був вжити згідно з посадовими обов`язками та вищенаведеними приписами законодавства.

Оцінюючи правомірність застосування відповідачем дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у позовній заяві та у відповіді на відзив представник позивача цих обставин не оспорює.

Колегія суддів апеляційної інстанції, з урахуванням тяжкості проступку і обставин, за яких його було скоєно, зокрема виявлення позивачем при виконанні своїх службових обов`язків у іншої особи заборонених засобів, усвідомлення обов`язку і порядку повідомлення про цей випадок, враховуючи подальшу поведінку позивача, який не визнав своєї вини, вважає правомірним застосування ГУ НП у місті Києві дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Посилання представника позивача на позитивну характеристику позивача, з урахуванням заперечень відповідача про притягнення його до дисциплінарної відповідальності 12 разів (діючих дисциплінарних стягнень позивач не мав), у даному випадку, не спростовує правомірність притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку про необґрунтованість позовної вимоги в цій частині та відсутність підстав для її задоволення.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним і скасування наказу відповідача від 22.11.2019 року №1274 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його застосування, не враховуючи часу перебування поліцейського у відпустці, відрядженні або на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності). Після закінчення зазначеного строку дисциплінарне стягнення не виконується (ч. 1 ст. 22 Дисциплінарного статуту).

Дисциплінарні стягнення у виді звільнення з посади, пониження у спеціальному званні на один ступінь та звільнення із служби в поліції виконуються (реалізуються) шляхом видання наказу по особовому складу (ч. 3 ст. 22 Дисциплінарного статуту).

Дисциплінарні стягнення у виді звільнення з посади та звільнення із служби в поліції, застосовані до поліцейського, який перебуває у відпустці чи на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності), виконуються (реалізуються) після його прибуття до місця проходження служби (ч. 4 ст. 22 Дисциплінарного статуту).

У даному випадку, оскільки до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції, то у відповідача були підстави для видання наказу по особовому складу для виконання (реалізації) дисциплінарного стягнення. На час прийняття наказу від 22.11.2019 року строк виконання (реалізації) дисциплінарного стягнення не закінчився.

З огляду на те, що вище судом встановлено правомірність застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, не заслуговують на увагу колегії суддів апеляційної інстанції доводи скаржника про неправомірність звільнення позивача.

Щодо посилань апелянта на порушення відповідачем вимог ст. 40 Кодексу законів про працю України, а саме: звільнення позивача під час перебування останнього на лікарняному, на колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 22 Дисциплінарного статуту, норми якої є спеціальними відносно норм КЗпП України.

Суд зауважує, що правові наслідки тимчасової непрацездатності особи, що якої прийнято рішення про дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції, згідно з ч. 4 ст. 22 Дисциплінарного статуту полягають у відстроченні виконання цього дисциплінарного стягнення до моменту прибуття особи до місця проходження служби. Разом з цим, такі наслідки жодним чином не стосуються підстав і обґрунтованості притягнення особи до дисциплінарної відповідальності, а тому не можуть свідчити й про протиправність наказу від 22.11.2019року №1274 о/с, яким виконано рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Колегія суддів апеляційної інстанції також бере до уваги висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року в справі № 205/4196/18, а саме: (1.2.2) щодо звільнення позивача у період його тимчасової непрацездатності, в яких касаційна інстанція відступила від правової позиції щодо неможливості звільнення працівника під час тимчасової непрацездатності.

Отже, оскаржуваний наказ у частині дати, з якої позивача звільнено - 22.11.2019 року, зважаючи на перебування його у цей день на лікарняному, не відповідає вимогам ч. 4 ст. 22 Дисциплінарного статуту. Дана обставина не тягне визнання протиправним чи скасування наказу і може бути підставою для зміни дати звільнення позивача із служби в поліції. Проте, позивачем вказана вимога не заявлялась.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимоги про визнання протиправним і скасування наказу відповідача від 22.11.2019 №1274 о/с у частині звільнення позивача та відсутність підстав для її задоволення.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду, оскільки висновок службового розслідування відносно позивача та оскаржувані накази є правомірними.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 01.12.2020 року