Справа № 815/7055/16
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 815/7055/16

адміністративне провадження № К/9901/23963/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу прокуратури Одеської області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року (суддя: Бжассо Н.В.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2019 року (судді: Шеметенко Л.П., Стас Л.В., Турецька І.О.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до прокуратури Одеської області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Одеської області від 11 листопада 2016 року № 2594 про звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади начальника слідчого управління прокуратури області з 14 листопада 2016 року через реорганізацію та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру»;

- поновити старшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаді начальника слідчого управління прокуратури області з 14 листопада 2016 року;

- стягнути з прокуратури Одеської області середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 листопада 2016 року по день ухвалення судового рішення;

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що наказом Генерального прокурора України № 59 ш від 10 червня 2016 року, з метою удосконалення організації роботи прокуратури Одеської області, ліквідовано у структурі та штатному розписі прокуратури слідче управління, яке складалось з першого та другого слідчих відділів та відділ процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури. Утворено у структурі та штатному розписі прокуратури Одеської області управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва. Позивач вважає, що фактично ліквідації слідчого управління прокуратури області та відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури не відбулось, а було здійснено реорганізацію вказаних структурних підрозділів, шляхом їх об`єднання. При цьому, позивач зазначає, що штатна чисельність новоутвореного структурного підрозділу не змінилась, та склала 43 особи, як і було у попередніх двох структурних підрозділах.

Посилаючись на штатні розписи прокуратури Одеської області від 01 травня 2016 року та від 10 червня 2016 року, позивач зазначає, що після внесених змін, посаду начальника управління скорочено не було, а скорочено лише посаду заступника начальника другого слідчого відділу та розмежовано посади заступника начальника управління та начальника другого слідчого відділу, які раніше виконувались однією особою.

Також позивач вказував на недотримання відповідачем процедури звільнення, оскільки його не повідомлено про можливість переведення до іншого структурного підрозділу для надання можливості подати відповідну заяву протягом 15 днів та не було поінформовано про наявність всіх вакантних посад в структурі прокуратури області.

Позивач зазначає, що враховуючи однакову загальну штатну кількість посад в реорганізованому управлінні до та після реорганізації, а також тотожність функцій кожного працівника, чиї посади збереглися, жодних перепон у переведенні кожного співробітника до реорганізованого управління фактично не існувало.

Крім того, позивач вказує на те, що оскільки статтею 60 Закону України «Про прокуратуру», який є спеціальним по відношенню до виниклих правовідносин, не врегульовано процедуру звільнення працівника з органів прокуратури у разі реорганізації лише структурного підрозділу органу прокуратури, а не самого органу, то така процедура повинна була здійснюватися за трудовим законодавством, а саме, КЗпП України. Позивач вважає, що відповідачем не вжито належних заходів для працевлаштування його у новоутвореному структурному підрозділі, чим порушено його законні права.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року позов задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Одеської області від 11 листопада 2016 року № 2594 про звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади начальника слідчого управління прокуратури області з 14 листопада 2016 року у зв`язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Поновлено старшого радника юстиції ОСОБА_1 на посаді начальника слідчого управління прокуратури Одеської області з 14 листопада 2016 року. Стягнуто з прокуратури Одеської області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 листопада 2016 року по день ухвалення судового рішення у розмірі 37191,96 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження факту виклику ОСОБА_1 до відділу роботи з кадрами прокуратури області 01 липня 2016 року для ознайомлення з зазначеним попередженням про звільнення, а також не надано жодного доказу щодо направлення зазначеного попередження поштою на адресу позивача. Крім того, 12 вересня 2016 року відповідачем подано Генеральному прокурору України подання № 11-1794 вих-16 про надання згоди на призначення молодшого радника юстиції Раковича М. М. на посаду начальника управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури області, тоді як 13 вересня 2016 року зазначена посада була запропонована позивачу. Таким чином суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року та прийнято нову, якою в позові відмовлено.

Суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що оскаржуваним наказом позивача звільнено виключно з адміністративної посади, а не з посади прокурора. Враховуючи, що слідчого відділу в структурі обласної прокуратури не існує та в штаті прокуратури не існує посади начальника слідчого відділу, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на зазначеній посаді, оскільки такі позовні вимоги жодним чином не поновлюють будь-яких прав позивача.

Постановою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року скасовано постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2017 року, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав додаткового з`ясування виконання відповідачем положень статей 42 та 49-2 КЗпП України в частині наявності переважного права позивача на залишення на роботі, пропонування йому роботодавцем при звільненні інших вакантних посад.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2019 року, залишено без змін рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача було неправомірним, а сама процедура звільнення відбулася з порушенням вимог трудового законодавства, у зв`язку з чим наказ прокуратури Одеської області від 11 листопада 2016 року № 2594 -к про звільнення позивача з 14 листопада 2016 року з посади начальника слідчого управління прокуратури області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» є незаконним та підлягає скасуванню.

За твердженням суду апеляційної інстанції, в даному випадку при реорганізації структурних підрозділів прокуратури Одеської області (управління та відділу) скорочення чисельності або штату працівників не відбулось, і посада позивача, як штатна одиниця залишилась не скороченою, а реорганізація структурного підрозділу, в якому працював позивач, без фактичного скорочення штатної чисельності працівників у новоутвореному підрозділі, не може бути підставою для звільнення позивача з органів прокуратури у зв`язку зі скороченням.

Суд апеляційної інстанції вказав, що посилання прокуратури Одеської області на невідповідність позивача посаді начальника управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури області не може прийматись до уваги, з огляду на те, що ОСОБА_1 звільнено не з цих підстав, а у зв`язку із скороченням посад прокурорів, якого фактично не відбулось. Тому, з огляду на недоведення відповідачем реального факту скорочення посад, у прокуратури області були відсутні підстави для визначення переважного права на залишення на роботі працівників.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.

Відповідач у касаційній скарзі вказує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Скаржник вказує, що апеляційним адміністративним судом на стадії апеляційного розгляду після касаційного перегляду судового рішення у справі залишено поза увагою правові висновки і мотиви Верховного Суду, з яких скасовано постанову суду апеляційної інстанції, які є обов`язковими, і при новому апеляційному розгляді справи викладено інші висновки за раніше переглянутими Касаційним адміністративним судом обставинами справи.

Скаржник зазначає, що судами не перевірено та не надано належну правову оцінку відмінності і нетотожності ліквідованого слідчого управління в порівнянні з управлінням з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури області ані за їх структурою, ані за посадами працівників, завданнями і функціями ліквідованого і новоутворених управлінь.

Вказує, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що в прокуратурі області відбулась не ліквідація слідчого управління, а його реорганізація шляхом злиття структурних підрозділів без скорочення посади начальника управління, оскільки питання затвердження та внесення змін до штатного розпису та вирішення інших організаційних питань належить виключно Генеральній прокуратурі України, якою і направлено на виконання до прокуратури області наказ від 10 червня 2016 року № 59ш, в якому чітко вказано про факт ліквідації структурного підрозділу, де працював позивач. Скаржник вважає, що незважаючи на те, що даний наказ Генеральної прокуратури України не був предметом розгляду даної справи, судом було надано йому оцінку та безпідставно встановлено факт реорганізації структурних підрозділів прокуратури області, ігноруючи зміст самого наказу Генеральної прокуратури України.

Скаржник посилається на помилковість висновків судів про те, що зміст та суть Положень ліквідованого та новоствореного слідчого управління залишились незмінними.

Скаржник наполягає на тому, що судами безпідставно не прийнято до уваги посилання відповідача на невідповідність особи позивача для зайняття адміністративних посад у складі новоутвореного або інших управлінь прокуратури області через притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани.

Натомість, на переконання скаржника, П`ятим апеляційним адміністративним судом помилково відхилено цю обставину з висновком про не суттєвість притягнення до дисциплінарної відповідальності і відповідність позивача вимогам пункту 3, 3.1 наказу Генерального прокурора України від 15 вересня 2014 № 2-гн із урахуванням того, що позивач не притягувався до кримінальної або адміністративної відповідальності за вчинення корупційних правопорушень, що наразі є цілком безпідставним.

Скаржник зазначає, що ОСОБА_3 мав переважне право перед ОСОБА_1 на залишення на роботі та призначення на посаду начальника новоствореного управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва, тобто на єдину адміністративну посаду, рівнозначну тій, яку займав позивач перед звільненням.

Скаржник наполягає на тому, що судами попередніх інстанцій не надано належної правової оцінки спірним правовідносинам, ліквідації слідчого управління прокуратури області та належного виконання відповідачем вимог статей 42, 49 - 2 КЗпП України, що свідчить про правомірність дій і обґрунтованість прийняття спірного наказу щодо звільнення від 11 листопада 2016 року № 2594 к на підставі вимог пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», у тому числі, з огляду на відмову позивача 13 вересня 2016 року від запропонованих йому вакантних посад, що відповідає вимогам частини 2 статті 40 КЗпП.

Позиція інших учасників справи.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою прокуратури Одеської області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2019 року.

За результатом автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано для розгляду колегії суддів у складі: (суддя-доповідач) Загороднюк А.Г., (судді): Єресько Л.О., Соколов В.М.

Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2020 року призначено справу до розгляду.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.

Починаючи з 09 листопада 1995 року, позивач працював в органах прокуратури Одеської області на посадах слідчого, старшого слідчого, слідчого в особливо важливих справах та начальника слідчого управління прокуратури Одеської області.

Відповідно до наказу Генеральної прокуратури України від 10 червня 2016 року № 59 ш, з метою удосконалення організації роботи прокуратури Одеської області, керуючись статями 9, 10, 14 та підпунктом 6 пункту 5-1 розділу ХІІІ Перехідних положень Закону України "Про прокуратуру" ліквідовано у структурі та штатному розписі прокуратури Одеської області: слідче управління, відділ процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури. Їх загальну штатну чисельність 43 одиниці зараховано до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати. Разом з цим утворено у структурі та штатному розписі прокуратури Одеської області управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального курівництва у складі першого слідчого відділу, другого слідчого відділу, відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях. Установлено у штатному розписі новоутвореного управління за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 43 одиниці з відповідним фондом заробітної плати, у тому числі: начальник управління - 1, заступник начальника управління - 1, перший слідчий відділ - 13, другий слідчий відділ - 13, відділ процесуального керівництва у кримінальних провадженнях - 15.

У період з 29 червня 2016 року по 12 серпня 2016 року позивач перебував у відпустці відповідно до наказу від 22 червня 2016 року № 1283 к.

У період з 08 вересня 2016 року по 22 вересня 2016 року відповідно до листка непрацездатності серії АГЗ № 258297 позивач перебував на лікарняному.

Згідно з наказом від 13 вересня 2016 року № 2172 к позивачу надано відпустку з 14 вересня по 12 листопада 2016 року.

13 вересня 2016 року позивача ознайомлено з попередженням про звільнення № 11-10163 ВН-16 та повідомлено, що наказом Генерального прокурора України від 10 червня 2016 року № 59-ш у структурі та штатному розписі Прокуратури Одеської області ліквідовано слідче управління у зв`язку з чим скорочено посаду, яку обіймав позивач.

У зв`язку з ліквідацією слідчого управління прокуратури Одеської області, в якому позивач обіймав посаду та скорочення прокурорів органу позивачу було запропоновано вакантні посади станом на 13 вересня 2016 року, а саме: начальника управління представництва інтересів громадянина або держави в суді прокуратури області (оклад 3246 грн.); слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури області (оклад 2083 грн.). Позивач від запропонованих посад відмовився.

Наказом прокуратури Одеської області від 11 листопада 2016 року № 2594 к позивача звільнено з посади начальника слідчого управління прокуратури області з 14 листопада 2016 року у зв`язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Не погоджуючись з наказом про звільнення позивач звернувся до суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд касаційної інстанції.

Як свідчать матеріали справи, звільнення позивача відбулось у зв`язку із реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (а.с. 25 т.1).

Згідно попередження про звільнення, у зв`язку із скороченням посади, яку обіймав позивач, а саме з посади начальника слідчого управління прокуратури області, він відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40, статті 49-2 КЗпП України, пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» попереджений про звільнення з займаної посади та органів прокуратури (а.с. 24 т.1).

Таким чином, позивач був звільнений з посади начальника слідчого управління прокуратури Одеської області, яка є адміністративною посадою та з органів прокуратури.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, регламентує Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).

Згідно з частиною 3 статті 16 Закону прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

У постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 815/1554/17 Верховний Суд зазначив, що граматичний аналіз тексту норми пункту 9 частини 1 статті 51 Закону 1697-VII дає підстави для висновку, що вжитий законодавцем роз`єднувальний сполучник «або» виділяє дві окремі підстави для звільнення прокурора із займаної ним посади: 1 - ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду; 2 - скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

При цьому, наявність у пункті 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII двох окремих підстав для звільнення, які відокремлені сполучником «або», покладає на роботодавця обов`язок щодо зазначення в наказі про звільнення конкретної підстави, визначеної цим пунктом.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що вказівка відповідача в оскаржуваному наказі про звільнення на зазначену вище норму Закону № 1697-VII без відповідної конкретизації підстави для звільнення, породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення.

Як вбачається з наказу прокуратури Одеської області від 11 листопада 2016 року № 2594-к, відповідачем у якості підстави для звільнення позивача вказано і реорганізацію і скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, що ставить позивача у стан правової невизначеності, оскільки його зміст не дозволяє позивачу встановити дійсні підстави звільнення та спрогнозувати подальші свої дії, зокрема, щодо оскарження такого наказу.

Досліджуючи наявність підстав для звільнення позивача, на які посилався відповідач, зокрема, проведення реорганізації в органі прокуратури та скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 60 Закону № 1697-VII встановлено, що прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо:

1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п`ятнадцяти днів;

2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення;

3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Підпунктом 4 пункту 5-1 розділу XIII «Перехідних положень» Закону України «Про прокуратуру» закріплено, що до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу XII «Прикінцеві положення» цього Закону (тобто до 15 квітня 2017 року), прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами.

Тому, оскільки нормами спеціального закону України «Про прокуратуру» не врегульовано порядок звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, застосовуються загальні норми законодавства про працю.

Згідно з частиною 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 2 статті 40 КЗпП України).

Статтею 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

З аналізу вищенаведених норм законодавства вбачається, що гарантії захисту від незаконного звільнення розповсюджуються і на прокурорів, оскільки питання вивільнення працівників під час скорочення штатів не врегульовано спеціальним законодавством. Такі гарантії полягають у тому, що в разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів, звільненню підлягають не усі особи, а лише ті, посади яких скорочені.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада1992 року вказано про те, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за частиною 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Таким чином, мається на увазі, що роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільняється всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичній особі.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до наказу Генеральної прокуратури України № 59 ш від 10 червня 2016 року з метою удосконалення організації роботи прокуратури Одеської області, керуючись статтями 9, 10, 14 та підпунктом 6 пункту 5-1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» ліквідовано у структурі та штатному розписі прокуратури Одеської області: слідче управління, відділ процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури. Їх загальну штатну чисельність 43 одиниці зараховано до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати.

Також згідно вказаного наказу Генеральної прокуратури України, утворено у структурі та штатному розписі прокуратури Одеської області управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва у складі: першого слідчого відділу; другого слідчого відділу, відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях. Установлено у штатному розписі новоутвореного управління за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 43 одиниці з відповідним фондом заробітної плати.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилався на те, що реорганізація прокуратури Одеської області полягала саме у ліквідації відповідних структурних підрозділів.

Задовольняючи позовні вимоги, суди зазначили про те, що фактично в прокуратурі Одеської області відбулася реорганізація та об`єднання двох структурних підрозділів прокуратури Одеської області в один, зі збереженням штатної чисельності працівників.

Вказаного висновку суди дійшли з огляду на те, що штатна чисельність ліквідованих, згідно наказу управління та відділу, співпадає зі штатною чисельністю новоствореного управління, та фактично не змінились завдання новоствореного управління та повноваження начальника управління, хоча викладені по іншому, однак по суті залишилися незмінними.

У постанові Верховного Суду від 07 травня 2019 року у справі №803/1157/16 зазначено, що вживані у пункті 1 частині 1 статті 40 КЗпП України поняття «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Судами встановлено, що прокуратура Одеської області як юридична особа не ліквідована, не реорганізована та відповідних відомостей Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не містить.

В свою чергу, ліквідація структурного підрозділу, на яку посилається відповідач, в обґрунтування прийнятого наказу про звільнення, може бути підставою для звільнення працівників структурного підрозділу лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників, що узгоджується також із нормою частини 3 статті 36 КЗпП України, відповідно до якої у разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частина 1 статті 40 КЗпП України).

Досліджуючи питання скорочення чисельності або штату працівників прокуратури Одеської області, судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно додатків 1 та 2 до наказу Генеральної прокуратури України № 59 ш від 10 червня 2016 року, якими є витяги зі штатного розпису слідчого управління та відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області станом на 01 травня 2016 року (додаток № 1) та зі штатного розпису управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури області станом на 10 червня 2016 року, фактично штатна чисельність працівників структурних підрозділів до реорганізації та після її проведення не змінилась.

Згідно Додатку 1 - витяг зі штатного розпису слідчого управління та відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області станом на 01 травня 2016 року: слідче управління: начальник управління 1, перший відділ: начальник відділу 1, слідчі 12, другий слідчий відділ: заступник начальника управління-начальник відділу 1, заступник начальника відділу 1, слідчі 12. Всього 28.

Відділ процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області: начальник відділу -1, заступник начальника відділу 1, прокурори 13. Всього 15.

Згідно Додатку 2 - витяг зі штатного розпису управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури області станом на 10 червня 2016 року: начальник управління 1, заступник начальника управління 1, перший відділ: начальник відділу 1, слідчі 12, другий відділ: начальник відділу 1, слідчі 12.

Відділ процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури: начальник відділу 1, заступник начальника відділу 1, прокурори 13. Разом по управлінню 43.

Таким чином в даному випадку при реорганізації структурних підрозділів прокуратури Одеської області (управління та відділу) скорочення чисельності або штату працівників не відбулось, і посада позивача як штатна одиниця залишилась не скороченою.

Крім того, основні завдання та функції, які покладалися на ліквідовані підрозділи фактично були передані новоствореному підрозділу, і за своєю суттю не змінились.

У постанові від 17 липня 2019 року у справі №814/1893/16 Верховний Суд сформулював позицію, згідно якої у випадку перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні, звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. При цьому, саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів такої юридичної особи до і після реорганізації.

Таким чином, сама по собі реорганізація структурного підрозділу, в якому працював позивач, без фактичного скорочення штатної чисельності працівників у новоутвореному підрозділі, не може бути підставою для звільнення позивача з органів прокуратури у зв`язку зі скороченням.

Посилання відповідача на те, що прокуратура не відноситься до юридичних осіб публічного права є необґрунтованими, з огляду на те, що згідно статті 81 ЦК України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. При цьому, перші створюються на підставі установчих документів, тоді як юридичні особи публічного права створюються розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Слід зауважити, що Верховний Суд України в постанові від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14 визначив правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Подібний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 травня 2019 року у справі № 826/11746/16, від 20 листопада 2019 року у справі № 200/1085/19-а і Суд не знаходить підстав для відступу від нього.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 4 березня 2014 року у справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі №21-108а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Вказані гарантії від незаконного звільнення передбачаються при ліквідації самої установи (організації), в якій працювала особа, а ліквідація структурного підрозділу установи, з одночасним створенням іншого, який фактично виконує ті ж самі функції, тим паче зобов`язує роботодавця вжити всіх необхідних заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого підрозділу.

Відповідачем не надано доказів неможливості переведення позивача на ту саму посаду, на якій він працював, у новоствореному підрозділі. Таким чином, відповідач не виконав свого обов`язку щодо працевлаштування позивача при реальній можливості його здійснення.

Посилання скаржника на невідповідність позивача посаді начальника управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури області є необґрунтованими, з огляду на те, що позивача було звільнено не з цих підстав, а у зв`язку із скороченням посад прокурорів, якого фактично не відбулось.

Доводи скаржника про те, що позивач не відповідає вакантним посадам заступника начальника слідчого управління, начальника управління представництва інтересів громадянина або держави в суді через притягнення позивача відповідно до наказу прокурора області до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани не є підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки позивач не притягувалися до кримінальної відповідальності або адміністративної відповідальності за вчинення корупційних правопорушень.

Крім того, накладення догани не перешкоджало перебуванню позивача на посаді начальника слідчого управління прокуратури області до реорганізації вказаного структурного підрозділу.

Аргументи касаційної скарги про вирішення питання щодо переважного права на залишення на роботі колегія суддів звертає увагу на те, що визначення переважного права на залишення на роботі, передбаченого статтею 42 КЗпП України може здійснюватися роботодавцем лише у разі скорочення чисельності чи штату працівників та необхідності залишення на роботі одного з кількох працівників, які претендують на посаду.

З огляду на недоведення відповідачем реального факту скорочення посад, у прокуратури області були відсутні підстави для визначення переважного права на залишення на роботі працівників.

На підставі викладеного, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що звільнення позивача було неправомірним, а сама процедура звільнення відбулася з порушенням вимог трудового законодавства, у зв`язку з чим наказ прокуратури Одеської області від 11 листопада 2016 року № 2594-к про звільнення позивача з 14 листопада 2016 року з посади начальника слідчого управління прокуратури області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» є незаконним та підлягає скасуванню.

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, які належним чином перевірені судом апеляційної інстанції та зводяться до їх переоцінки.

Питання правильності визначення судами середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає виплаті не є предметом касаційного оскарження, а тому, в силу вимог частини 1 статті 341 КАС України не аналізуються судом.

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Віііг Тоща V. Зраіп) серія А. 303-А; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про задоволення позову.

Викладені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій не підтвердилися під час розгляду касаційної скарги у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.

Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Судові витрати

З огляду результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу прокуратури Одеської області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 березня 2017 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.Г. Загороднюк

судді Л.О.Єресько

В.М. Соколов