Справа № 520/13908/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

01.12.2020 р. справа №520/13908/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

установив:

Матеріали неналежно оформленого позову були одержані судом 12.10.2020р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 21.10.2020р. після настання події виправлення недоліків в оформленні позову. Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 23.11.2020 р.

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - громадянин, заявник), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Державної казначейської служби України з приводу невиконання постанови Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 757/50562/16-ц; 2) зобов`язання Державної казначейської служби України сплатити ОСОБА_1 кошти у розмірі 10.000,00 гривень на підставі виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2020р. у справі № 757/50562/16-ц; 3) стягнення з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 5.000,00грн. моральної шкоди.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що адміністративний орган вчинив протиправну бездіяльність з приводу виконання Постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25.03.2020 у справі № 757/50562/16-ц (про стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 10.000,00 грн.), яка втілена у листі від 07.08.2020р. №5-06-06/13796. Наполягав, що вчинене діяння не відповідає одній з основних конституційних засад судочинства - обов`язковості виконання рішення суду.

Відповідач, Державна казначейська служба України (далі за текстом - адміністративний орган, владний суб`єкт, Казначейство, Служба), з поданим позовом не погодився.

Заперечуючи проти позову зазначив, що безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Стверджував, що станом на теперішній час на виконанні в Казначействі перебуває виконавчих документів на суму понад 257 млн. гривень, які надійшли та зареєстровані раніше пред`явленого до виконання виконавчого листа позивача. Виконання рішення поза чергою є неможливим, оскільки це призведе до перевищення повноважень працівників Казначейства та порушення принципу рівності стягувачів перед законом, адже будуть порушені права осіб, які подали виконавчі листи до Казначейства раніше, ніж позивач. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення котів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету. Тому, посилання позивача на нібито порушення строку перерахування коштів є необґрунтованими. Крім того, відповідач вказав про направлення Листів від 28.01.2020р. та від 24.06.2020р. до Міністерства фінансів України про надходження виконавчих листів про стягнення з держави шкоди, заподіяної терористичним актом та із пропозиціями щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України у частині збільшення видатків на виконання бюджетних програм.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, відповіді на відзив, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.05.2017р. у справі № 757/50562/16-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України та стягнуто за рахунок Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом за знищений автомобіль FORD FIESTA державний номерний знак НОМЕР_1 в сумі 198.362,00 гривень.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2017р. у справі № 757/50562/16-ц вищевказане заочне рішення Печерського районного суду м. Києва скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У подальшому Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25.03.2020р. у справі № 757/50562/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 23.05.2017р. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 16.11.2017р. скасовано, ухвалено нове рішення, яким стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 10.000,00 гривень. (а.с.10-17).

Правовою підставою для стягнення суми коштів згідно з названим актом Верховного Суду є не виконання Державою України позитивного обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Стягнення передбачено шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку.

22.05.2020 року Печерським районним судом м. Києва на виконання вказаної постанови Верховного Суду у справі № 757/50562/16-ц виданого виконавчий лист (а.с.18).

07 липня 2020 року адвокатом Романченком О.М. вчинено письмове звернення до Державної казначейської служби України в інтересах ОСОБА_1 з приводу стягнення з держави України за рахунок коштів Державного бюджету Україна грошової компенсації у розмірі 10.000,00 грн. на підставі виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2020 у справі № 757/50562/16-ц.

Листом від 07.08.2020р. №5-06-06/13796 Державна казначейська служби України із посиланням на ст.1177 Цивільного кодексу України сповістила заявника про відсутність підстав для виконання рішення суду до отримання цільового бюджетного фінансування на видатки з приводу грошової компенсації особам, яким спричинено шкоду в результаті вчинення терористичних актів під час проведення терористичної операції, тобто фактично вчинила відмову.

Не погоджуючись із відповідністю закону вчиненого Казначейством управлінського волевиявлення і вважаючи наявною протиправну бездіяльність Казначейства з приводу невиконання рішення суду про стягнення коштів, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Статтями 129 і 129-1 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Суспільні відносини з приводу виконання судових актів адміністративними органами системи Державної казначейської служби України регламентовані, зокрема, ч.2 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження», де указано, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а також ст. 25 Бюджетного кодексу України, згідно з якою Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Процедура виконання означеними органами судових актів деталізована Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845; далі за текстом - Порядок №845).

Так, відповідно до п.п. 2, 3 Порядку № 845 під «безспірним списанням» розуміються операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Пунктом 6 Порядку № 845 передбачено, що у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка (у разі наявності - довідку банку), назви банку, його МФО та коду ЄДРПОУ, номера рахунка (поточний, транзитний, картковий), прізвища, імені, по батькові (повне найменування - для юридичної особи) власника рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для пересилання коштів через підприємства поштового зв`язку, що здійснюється за рахунок стягувача (прізвище, ім`я, по батькові адресата, його поштова адреса (найменування вулиці, номер будинку, квартири, найменування населеного пункту, поштовий індекс), реквізити банківського рахунка поштового відділення); оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету (у судових рішеннях про стягнення коштів з відповідного бюджету).

Механізм безспірного списання коштів з державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів визначений у п.п. 47 - 52 Порядку №845.

Безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством України відповідно до п. 47 Порядку № 845 на підставі поданих органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника.

Пунктом 49 Порядку № 845 також закріплено, що у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.

За приписами норми ч. 4 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05.06.2012р. №4901-VI, які кореспондуються з ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України, перерахування коштів стягувану здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Між тим, суд зважає, що постановою Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 757/50562/16-ц передбачено стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 10000,00 гривень.

Як слідує із тексту мотивувальної частині згаданого судового акту, правовою підставою для покладення на державну Україна обов`язку з проведення на користь заявника грошового платежу є не положення ст.19 Закону України "Про боротьбу із тероризмом" чи положення ст.1177 Цивільного кодексу України.

Натомість, присудження грошової компенсації зумовлено фактом невиконання Державою Україна позитивних зобов`язань за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 25.03.2020р. у справі № 757/50562/16-ц містяться наступні висновки: «Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії», заява № 54522/00, пункт 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutanшення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», пункт 114).

Як вже зазначено, закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням автомобіля внаслідок терористичного акту, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок).

Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини», заява № 8803-8811/02; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Чірагов та інші проти Вірменії», заява № 13216/05, пункти 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року у справі «Саргсян проти Азербайджану», заява № 40167/06, пункти 152-242).

Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

У будь-якому випадку, колегія суддів Верховного Суду вважає, що, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави.

Обов`язком Верховного Суду є формування практики, заповнення прогалин у законодавстві, дотримуючись принципу верховенства права та пріоритетності захисту прав людини.

Якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту на територіях, підконтрольних Уряду України впродовж більше ніж 5 років, це не має унеможливлювати захист права власності позивача, який гарантований Конституцією України.

Враховуючи відсутність в Україні спеціальних підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення антитерористичної операції на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, колегія суддів, вважає, що позивачем доведено, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно її права власності на таке майно, а тому порушення її права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.»

Тому, окружний адміністративний суд приходить до висновків, що вказаною постановою Верховного Суду заявникові присуджено 10.000.00 грн. компенсації за не виконання позитивного обов`язку з боку держави за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Отже, посилання Казначейства і на Закон України «Про боротьбу з тероризмом», і на ст.1177 Цивільного кодексу України в частині порядку відшкодування завданої шкоди слід визнати юридично неспроможними.

Окружний адміністративний суд доходить до переконання, що саме невиконання державою Україною позитивних зобов`язань за ст.1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і спонукало Верховний Суд до обрання такого способу захисту порушеного цивільного права заявника як стягнення коштів шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку.

За визначенням п.23-1 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Відтак, Єдиний казначейський рахунок не є тотожним до того рахунку, котрий згаданий у п.п.п.п. 47 - 52 Порядку №845.

Суд відмічає, що матеріали звернення заявника від 07.07.2020р. не містили дефектів в оформленні чи комплектності або формулюванні порушеного питання, котрі б об`єктивно спричиняли перепони (перешкоди) у виконанні виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2020р. у справі № 757/50562/16-ц та постанови Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 757/50562/16-ц.

Викладені Казначейством у листі від 07.08.2020р. №5-06-06/13796 мотиви, а саме: посилання на ст.1177 Цивільного кодексу України та ч.1 ст. 23 Бюджетного кодексу України, в частині здійснення платежів з бюджету лише за наявності відповідного бюджетного призначення явно та очевидно суперечать постанові Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 757/50562/16-ц.

Цим судовим актом чітко визначено процедуру та механізм виконання судового припису - списання коштів з Єдиного казначейського рахунку.

Тому слід визнати юридично неспроможними посилання Казначейства на п.39 Порядку №845, де зазначено, що у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення котів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету.

Обрання Казначейством і викладення у письмовому документі - лист від 07.08.2020р. цих мотивів свідчить про фактичну відмову у виконанні постанови Верховного Суду від 25.03.2020 у справі №757/50562/16-ц до настання події отримання від Міністерства фінансів України додаткового цільового фінансування на підставі листів від 28.01.2020р. та від 24.06.2020р. у частині збільшення видатків на виконання бюджетних програм стосовно стягнення з держави шкоди, заподіяної терористичним актом.

Суд кваліфікує таку відмову як протиправну, позаяк постановою Верховного Суду від 25.03.2020р. у справі №757/50562/16-ц стягнуто не шкоду, а грошову компенсацію і не у порядку ст.19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» чи ст.1177 Цивільного кодексу України, а за невиконання Державою позитивних зобов`язань за ст.1 Протоколу першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Сама постанова Верховного Суду від 25.03.2020р. у справі №757/50562/16-цЗакон України «Про боротьбу з тероризмом» з урахуванням юридичної природи, призначення та механізму функціонування Єдиного казначейського рахунку вже містить поза будь-яким розумним сумнівом детальну процедуру виконання цього судового акту.

Тому до спірних правовідносин є незастосовним п.35 Порядку №845, де зазначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Отже, жодний з указаних у п.35 Порядку №845 та у п.39 Порядку №845 випадків не узгоджується з мотивами та обґрунтуваннями постанови Верховного суду від 25.03.2020 у справі № 757/50562/16-ц, якою стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 10.000,00 грн.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що відповідач - Казначейство, безпідставно і помилково посилаючись на невизначеність законодавством джерел та порядку виплати грошової компенсації особам, яким спричинено шкоду в результаті вчинення терористичних актів під час приведення терористичної операції та на відсутності встановлення у Державному бюджеті України відповідних бюджетних асигнувань на ці виплати, вчинив протиправну відмову з приводу списання коштів з Єдиного казначейського рахунку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України вчинивши письмову відмову оформлену листом від 07.08.2020р. №5-06-06/13796 про відмову у списанні коштів на користь ОСОБА_1 на виконання постанови Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 757/50562/16-ц.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.2 КАС України предметом судової перевірки у порядку адміністративного судочинства є рішення та діяння (дія чи бездіяльність) владних суб`єктів.

Зміст рішення владного суб`єкта розтлумачено законодавцем у положеннях п.п. 18 і 19 ч.1 ст.4 КАС України.

Окрім того, суд вважає за можливе у порядку ч.6 ст.7 КАС України застосувати до спірних правовідносин загальні визначення змісту рішення, дії та бездіяльності владного суб`єкта, котрі наведені у п.п.1, 2 і 3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України та згідно з якими рішення владного суб`єкта - це письмовий акт, дія владного суб`єкта - це вчинок компетентного працівника владного суб`єкта, бездіяльність владного суб`єкта - це невиконання обов`язку.

Відмова ж владного суб`єкта як різновид форми реалізації адміністративного волевиявлення (управлінської функції) може бути втілена як у рішенні владного суб`єкта, так і в дії владного суб`єкта, котра має певну документальну фіксацію.

У спірному випадку при розгляді звернення заявника вчинене владним суб`єктом управлінське діяння (розгляд по суті звернення позивача із вчиненням волевиявлення, оформленого письмово) мало активний характер.

До того ж учасниками спору у порядку ч.1 ст.78 КАС України фактично визнано, що оригінал виконавчого листа по цивільній справі залишився у розпорядженні Казначейства і не був повернутий заявникові.

Ці обставини виключають можливість кваліфікації форми правової поведінки адміністративного органу як бездіяльності, що зумовлює залишення без задоволення позову в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Державної казначейської служби України з приводу невиконання постанови Верховного Суду від 25.03.2020р. у справі № 757/50562/16-ц.

Тому з огляду на приписи ст.9 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі позову і визнати протиправною відмову Державної казначейської служби України, оформлену листом від 07.08.2020р. №5-06-06/13796 та зобов`язати Державну казначейську службу України вчинити дії з приводу проведення платежу на виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2020р. у справі № 757/50562/16-ц без запровадження будь-яких додаткових обмежень та перепон чи умов, котрі не згадані у тексті постанови Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 757/50562/16-ц.

Вирішуючи спір за вимогою про стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Між тим, текст позову не містить доводів, а матеріали справи не містять жодних доказів настання у заявника у спірних правовідносинах моральної шкоди.

За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позову і у цій частині.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Відмова у позові зумовлює і відмову у стягненні витрат з правничої допомоги.

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 52, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Вийти за межі позову.

Визнати протиправною відмову Державної казначейської служби України, оформлену листом від 07.08.2020р. №5-06-06/13796.

Зобов`язати Державну казначейську службу України вчинити дії з приводу проведення платежу на виконання виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2020р. у справі № 757/50562/16-ц без запровадження будь-яких додаткових обмежень та перепон чи умов, котрі не згадані у тексті постанови Верховного Суду від 25.03.2020 у справі № 757/50562/16-ц.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя Сліденко А.В.