Справа № 160/12506/19
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2020 року м. Дніпросправа № 160/12506/19

Головуючий суддя І інстанції Врона О.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідач): Іванова С.М.,

суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 року в адміністративній справі №160/12506/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Ф» Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № 254/04-36-53-53 від 13.06.2019 року, яким ОСОБА_1 було визначено суму податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості на загальну суму 8 474,54 грн., в тому числі за податковий період 2015 року-1 050,42 грн., 2016 року-2 372,92 грн., 2017 року-5 051,20 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення фори «Ф» Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № 0-0461 від 13.06.2019 року, яким ОСОБА_1 було визначено суму податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості на загальну суму 6 411,01 грн., в тому числі за податковий період 2018 року- 6 411,01 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № 254/04-36-53-53 від 13.06.2019 року, яким ОСОБА_1 було визначено суму податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості на загальну суму 8 474,54 грн, в тому числі за податковий період 2015 року 1 050,42 грн., 2016 року - 2 372,92 грн., 2017 року 5 051,20 грн.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення форми «Ф» Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № 0-0461 від 13.06.2019 року, яким ОСОБА_1 було визначено суму податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості на загальну суму 6 411,01 грн, в тому числі за податковий період 2018 року 6 411,01 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що оскільки подружжя ОСОБА_2 не зверталось з відповідною заявою до податкового органу та не визначало за їх згодою платника податку між собою, про що свідчить відсутність копії такої заяви, як у позивача, так і у відповідача, то обєкт нерухомості, що зареєстровний за позивачем, слід вважати таким, що не поділений в натурі, а отже не дивлячись на той факт, що обєкт нерухомості придбаний під час перебування позивача у шлюбі, застосування до даного випадку п.п. «б» п.п. 266.1.2 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України - є неможливим.

ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач є власником нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки: нежитлове приміщення - ангар літ. А-1 (металевий) загальною площею 344,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності позивача на вказаний вище об`єкт нерухомого майна підтверджується копіями документів, які підтверджують право власності та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які містяться у матеріалах справи.

13.06.2019 року відповідачем було прийнято та направлено позивачу податкові повідомлення-рішення № 254/04-36-53-53 та № 0-0461 про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015-2017 роки та 2018 рік.

Не погодившись з обґрунтованістю прийняття наведених податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірні податкові повідомлення-рішення були прийняті відповідачем протиправно та з порушенням приписів податкового законодавства, а тому підлягають скасуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28 грудня 2014 року № 71-VIII (далі - Закон № 71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається із: податку на майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Отже, Законом № 71-VIII запроваджено низку правових норм, що врегулювали питання справляння місцевих податків.

Згідно п. 10.3 ст. 10 Податкового кодексу України, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зважаючи на зміст наведених законодавчих норм, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є повноваженням місцевої ради, яке виконується шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно, підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України регламентовано порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Разом з цим, норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому, такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням податку на майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік відповідні норми Закону № 71-VIII набрали чинності з 01 січня 2015 року.

Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження щодо встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 19.02.2019 року по справі № 819/1622/16, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України.

Відтак, з огляду на вказані правові приписи, нарахування позивачу податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Що стосується правомірності нарахування позивачу податкового зобов`язання за податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016-2017 роки та прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення від 13.06.2019 року № 0-0461 про нарахування позивачу податкового зобов`язання за 2018 рік, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до п. 266.1 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб:

а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку;

б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Згідно п.п. 266.3.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно п.п.266.3.1, п.п. 266.3.2 Податкового кодексу України, України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку (п.266.7.1 ПК України).

Як свідчать встановлені обставини справи, нежитлове приміщення - ангар літ. А-1 (металевий) загальною площею 344,4 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 позивач набув у спільну сумісну власність під час шлюбу з ОСОБА_3 (договір купівлі-продажу від 17.08.2004 року, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 20.01.2005 року), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 10.12.1978 року, яка міститься у матеріалах справи.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як свідчать встановлені обставини, згода ОСОБА_3 щодо наявності у позивача виключного статусу платника податку надана не була.

Також, доказів належності наведеного нежитлового приміщення виключно позивачу, матеріали справи не містять.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості скасування податкового повідомлення рішення Головного управління ДФС у Запорізького області № 0-0461 від 13.06.2019 року.

При цьому, доводи відповідача щодо неподання подружжям ОСОБА_2 відповідної заяви до податкового органу та не визначення за їх згодою платника податку між собою, як на підставу правомірності прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими, оскільки обов`язок по визначенню платника податку та, як наслідок правильності розрахунку податкового зобов`язання фізичній особі, не обумовлено поданням останнім відповідної заяви до податкового органу.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Діпропетровського окружного адміністративного суду від 14.02.2020 року в адміністративній справі №160/12506/19 залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі за наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко