Справа № 640/6569/19
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року м. Київ № 640/6569/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Афганістану ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України,

третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення №337-18 від 04 жовтня 2018 року, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Афганістану ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України) з вимогами про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Афганістану ОСОБА_1 №337-18 від 04 жовтня 2018 року та зобов`язання повторно розглянути відповідну заяву.

Позов обґрунтовано тим, що, маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою внутрішнього збройного конфлікту на території Афганістану, а також систематичного порушення прав людини, позивач залишив країну свого походження - Афганістан у пошуках притулку та прибув в Україну, після чого звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте, 09 квітня 2019 року отримав повідомлення, що оскаржуваним рішенням відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Посилаючись на протиправність оскаржуваного рішення, яким порушено, на його думку норми міжнародного законодавства та не враховано загально доступну та відому інформацію щодо складної ситуацією з безпекою в Афганістані, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом та просить задовольнити його повністю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 квітня 2019 року відкрито провадження у справі №640/6569/19, визначено здійснювати розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження, призначено справу до розгляду по суті, запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву та усі наявні докази.

Від відповідача 13 травня 2019 року через відділ документообігу та діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому стверджується, що прибувши в Україну, позивач звернувся до органів міграційної служби лише через півроку, доводи, викладені у заяві ґрунтувалися лише на суб`єктивних відомостях, непідкріплених будь-якими доказами, що ставило під сумнів надану інформацію. Окрім іншого, з`ясовано обставини отримання позивачем статусу біженця в Таджикістані, де позивач перебував упродовж 16 років, та який було скасовано у подальшому через недотримання норм чинного на території цієї країни законодавства. Під час розгляду матеріалів стало очевидним, що основною метою звернення позивача є легалізація на території України та отримання документів, а не певного захисту, у зв`язку з чим прийнято оскаржуване рішення, яке є обґрунтованим та не підлягає скасуванню.

Позивачем у свою чергу подано відповідь на відзив, у якій переважно підтримано доводи, викладені в адміністративному позові.

За заявою представника позивача від 03 червня 2019 року суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач - громадянин Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець району Ростак провінції Тахар Афганістану, таджик за національністю, сповідує сунітський напрям ісламу, рідна мова - дарі, одружений, має шістьох дітей, які з його слів проживають разом з дружиною на території Таджикістану. Країну походження залишив 15 жовтня 2009 року легально на автомобілі, прямуючи до Таджикістану, де він перебував з 15 жовтня 2009 року по 01 березня 2017 року та разом з усією родиною отримав статус біженця, якого був позбавлений рішенням комісії Міністерства внутрішніх справ Республіки Таджикістан від 20 листопада 2016 року за порушення місця проживання у Республіці Таджикістан, з чим позивач не згоден та стверджує, що статусу біженця його позбавлено через втручання польового командира моджахедів ОСОБА_2 .

Державний кордон України позивач перетнув 14 березня 2017 року в пункті перетину кордону - в аеропорту міста Одеси, отримавши перед цим рішення про заборону в`їзду в Україну, про що наявний штамп в його паспортному документі.

Із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся 11 вересня 2017 року, тобто через півроку після перетину кордону України і до того часу перебував на території України нелегально. У заяві позивач вказав, що причиною виїзду з Афганістану є побоювання за своє життя, через переслідування польового командира моджахедів ОСОБА_2 , який вбив його батька та забрав землі.

Водночас, як зазначає відповідач, під час двох проведених з позивачем співбесід позивач вказав, що його батьки мали ділянку землі приблизно 12,5 гектарів, яка належала усім членам сім`ї та була відібрана, тому загроза життю існує усім братам та сестрам, які залишилися проживати в Афганістані. Натомість, під час іншої співбесіди позивач вже зазначав, що земельна ділянка пустує, тому що немає кому нею займатися, а брати і сестри досі проживають в Афганістані та допомагають його дружині та дітям.

У цій частині відповідач зазначає, що не зрозуміло чому за таких обставин реальна загроза існує лише позивачу, у не іншим членам його сім`ї, які залишилися проживати в Афганістані.

Також, позивач стверджував, що жити в Душанбе біженцям не давали, тому він виїхав в інше місто щоб його діти мали житло та можливість відвідувати школу. Тобто,підставою для позбавлення статусу біженця став переїзд позивача до іншого місця проживання, а не втручання ОСОБА_2 .

Таким чином, ураховуючи також і ті обставини, що позивач вже набував статусу біженця в Таджикістані, де проживав упродовж 16 років (з 15 жовтня 2009 року по 01 березня 2017 року) та такого статусу його було позбавлено через не дотримання норм чинного у Таджикістані законодавства, що свідчить про неповагу позивача до закону. Оскільки доводи позивача ґрунтуються на суб`єктивних, суперечливих твердженнях, які не підкріплені будь-якими доказами існування ризику життю та свободі позивача, не доведення достатньої аргументації таким побоюванням, що ставить під сумнів правдивість наданої інформації, відповідачем прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Афганістану ОСОБА_1 №337-18 від 04 жовтня 2018 року.

Вважаючи вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд виходить з того, що нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем, відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з частин 1 та 2 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання, що передбачено частиною 1 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Приписами частин 1 та 2 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до частин 11 та 12 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду, що визначено частиною 2 статі 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Суд погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» №8043/04 від 27.04.2004, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Аналіз проведених з позивачем співбесід дає підстави стверджувати, що останнім надавалися різні пояснення стосовно причин виїзду з Афганістану та з Таджикістану, не довів існування реальних переслідувань з боку польового командира ОСОБА_2 , які є більше суб`єктивними припущеннями позивача, ніж конкретними та доведеними фактами.

Серед відомостей, повідомлених позивачем, а також встановлених відповідачем та судом обставин у контексті ситуації з безпекою у країні його походження, немає таких, що можуть давати підстави для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Слід також зазначити, що позивачем не зазначено про його належність до політичних, релігійних чи будь-яких інших громадських організацій.

З урахуванням викладеного у сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено тих обставин, що перебування у країні походження або повернення до неї, реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення. При цьому, зазначена у позовній заяві інформація (щодо можливих причин визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) носить загальний характер і не має реального підґрунтя про небезпеку для позивача стати жертвою переслідувань чи утисків на батьківщині.

За таких обставин суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України №337-18 від 04 жовтня 2018 року про відмову у визнанні громадянина Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд вказує, що остання є похідною від розглянутої вище позовної вимоги, у задоволенні якої суд дійшов до висновку про відмову в її задоволенні, відтак, вимога про зобов`язання вчинити дії також задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Громадянина Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення №337-18 від 04 жовтня 2018 року, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: Громадянин Афганістану ОСОБА_1 , поштова адреса представника: офіс БФ «Право на захист», 04071, м. Київ, вул. Щекавицька, 55, тел. НОМЕР_1 .

Відповідач: Державна міграційна служба України, адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, , тел. .

Суддя Н.М. Клименчук