Справа № 420/6161/20
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/6161/20

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Домусчі С.Д.,

Кравця О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі Відповідач, ГУ МВС України в Одеській області), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ МВС України в Одеській області шляхом нездійснення індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 до ГУ МВС України в Одеській області з 01.04.2003 року по 06.11.2015 року та нездійснення остаточного розрахунку при звільненні;

- зобов`язати ГУ МВС України в Одеській області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 заборгованість з індексації грошового забезпечення з 01.05.2003 по 06.11.2015 в розмірі 86 017,45 грн.;

- зобов`язати ГУ МВС України в Одеській області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середній заробіток - грошове забезпечення за час затримки з 07.11.2015 по 09.07.2020 з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів;

- зобов`язати ГУМВС України в Одеській області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 3% річних в розмірі 12 057, 61 грн. та інфляційне збільшення в розмірі 45 211, 26 грн.

В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 зазначає, що у період з серпня 1998 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України та на момент звільнення працював в ГУ МВС України в Одеській області, проте на день звільнення зі служби Відповідачем не проведено усіх розрахунків, зокрема, щодо виплат індексації грошового забезпечення, що суперечить вимогам чинного законодавства України та порушує його права

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ГУ МВС України в Одеській області щодо нездійснення в повному обсязі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 25.07.2007 року по 06.11.2015 року; зобов`язано ГУ МВС України в Одеській області в повному обсязі нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 25.07.2007 року по 06.11.2015 року; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, в якій вважає його таким, що винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи, тому просить суд апеляційної інстанції скасувати його повністю та постановити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані, зокрема, незгодою апелянта із висновком суду першої інстанції про те, що індексація грошового забезпечення не здійснювалась до 2007 року, оскільки це суперечить постанові Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів громадян» та від 21 грудня 1998 року № 2034 «Про індексацію грошових доходів громадян». Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці.

Разом з цим, скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов суперечливих висновків, з одного боку наявність заборгованості Відповідача з індексації та визнання в цій частині його бездіяльності незаконної, а з іншої питання нездійснення Відповідачем остаточного розрахунку взагалі не розглянув. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи факт підтвердження матеріалами справи не здійснення Відповідачем остаточного розрахунку з Позивачем при звільнені, судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні цих вимог.

Також апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у зв`язку з їх передчасністю, оскільки індексація грошового забезпечення Відповідачем ще не нарахована. При цьому, при застосуванні норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, скаржник посилається на правову позицію, яка викладена в постанові Верховного Суду від 08.02.2018 у справі № 805/977/16-а.

Крім того, сторона не погоджується з відмовою у задоволенні позовних вимог стосовно стягнення з Відповідача компенсації за невчасну виплату індексації грошового забезпечення з огляду на те, що зміст і правова природа спірних правовідносин, у розумінні положень статей 1-3 вказаного Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені, посилаючись на правову позицію, наведеної у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2017 року № 21-2003а16, Верховного Суду від 22 червня 2018 року по справі № 810/1092/17, від 13 січня 2020 року по справі № 803/203/17, від 27 квітня 2020 року по справі № 803/1314/17.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Положеннями ч. 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивач ОСОБА_1 , з 17.08.1998 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 01.05.1997 року (а.с. 14-15). На момент звільнення Позивач працював в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області.

За час проходження служби в органах внутрішніх справ України нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення ГУ МВС України в Одеській області здійснювалося не в повному обсязі, оскільки індексація грошового забезпечення у період з 01.04.2003 року по 06.11.2015 року нараховувалася та виплачувалася не в повному розмірі.

Згідно Листа ГУ МВС України в Одеській області від 13.08.2020 року № 14/1-192 повідомлено, що розрахунок сум індексацій співробітникам ГУ МВС України в Одеській області проводився в автоматизованому програмному забезпечені по розрахунку заробітної плати та грошового забезпечення; індексація особам рядового і начальницького складу ОВС почала виплачуватися у 2007 році відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2007 року № 913 «Про внесення змін до Порядку проведення індексацій грошових доходів населення» (а.с. 77)

Довідкою про грошове забезпечення ОСОБА_1 від 01.07.2020 року № 540 підтверджується неповна сплата та несплата взагалі останньому індексації грошового забезпечення з серпня 2002 року по листопад 2015 року (а.с. 17-19).

Вважаючи таку бездіяльність протиправною щодо нездійснення виплат індексації грошового забезпечення з 01.04.2003 року по 06.11.2015 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом за захистом порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Розглянувши позовні вимоги в частині нарахування та сплати ОСОБА_1 заборгованості з індексації грошового забезпечення у період з 01.05.2003 по 06.11.2015 в розмірі 86 017,45 грн., суд першої інстанції дійшов висновку про їх часткове задоволення з огляду на те, що ненарахування та невиплата Позивачу індексації грошового забезпечення є протиправною, оскільки сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті з 25.07.2007 року. Відсутність бюджетного фінансування на її виплату не є підставою для її ненарахування. Разом з тим, в даному випадку розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією Відповідача як органу, в якому Позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення, у зв`язку з чим саме на Відповідача, за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати та виплатити Позивачу індексацію грошового забезпечення.

Вирішуючи питання про невиплату Позивачу заборгованості з індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2003 року по 06.11.2015 року в розмірі 86 017,45 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Так, у період проходження Позивачем служби в органах внутрішніх справ був чинний Закон України «Про міліцію», за правилами статті 19 якого форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв`язку, Міністерством з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державним департаментом з питань виконання покарань (далі державні органи).

На виконання цієї постанови Кабінет Міністрів України, наказом МВС від 31 грудня 2007 року № 499 (втратив чинність 31 грудня 2016 року) затверджено та введено в дію з 01 січня 2008 року Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі Інструкція).

Ця Інструкція розроблена, зокрема, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року № 913 «Про внесення змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення», від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» (п. 1.2 Інструкції).

Пунктом 1.14 Інструкції регламентовано, що індексація грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу МВС здійснюється в порядку та розмірах, установлених законодавством.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про оплату праці», ст. 95 Кодексу законів по працю України та ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» передбачено, що індексація виплачується з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення».

За приписами ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України (стаття 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).

Постановою від 17 липня 2003 року № 1078 Кабінет Міністрів України затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок № 1078).

Пунктом 2 Порядку № 1078 зазначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Пунктом 6 Порядку № 1078 обумовлено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України зазначено (далі КЗпП України), що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

На підставі аналізу вищенаведених положень законодавства, можливо дійти висновку, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

В даному випадку, право на нараховування та виплату особам рядового і начальницького складу ОВС індексації грошового забезпечення виникло після набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 11.07.2007 року № 913, якою було внесено зміни до Порядку проведення індексації грошових доходів населення (Порядок № 1078) шляхом доповнення у пункті 2 абзаці п`ятому після слова «військовослужбовців» словами «осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби», тобто з 25 липня 2007 року.

У в`язку з чим колегія суддів критично ставиться до доводів апелянта щодо застосування до виниклих правовідносин у період з 01.04.2003 року по 24.07.2007 року постанови Кабінету Міністрів України від 07.05.1998 року № 663 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів громадян» та від 21.12.1998 року № 2034 «Про індексацію грошових доходів громадян», оскільки Позивач проходив публічну службу в органах внутрішніх справ, тому й питання виплати індексації його грошового забезпечення має вирішуватися з урахуванням спеціального законодавства, яке визначало умови та порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, дійсного на період такої служби.

Як було встановлено вище, з довідки про розмір належної індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 2002 по 2004 та з 2006 по 2015 роки вбачається, що індексація грошових доходів фактично не здійснювалась, тобто індексація грошового забезпечення Позивачу у визначений вище період не виплачувалась.

За таких обставин, враховуючи чинне у спірний період спеціальне законодавство, яке визначало умови та порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, колегія суддів дійшла висновку про протиправність бездіяльності ГУ МВС України в Одеській області, яка проявилася в не проведенні ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 25.07.2007 року по 06.11.2015 року у повному обсязі.

Разом з тим, як вірно було зазначено судом першої інстанцій, розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією Відповідача як органу, в якому Позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на Відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити Позивачу індексації грошового забезпечення.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

Отже, суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини. У даній справі таке нарахування Відповідачем здійснено ще не було. Отже, нарахування індексації грошового забезпечення та суми такого нарахування належить виключно до повноважень Відповідача, які є дискреційними.

За таких обставин, слід погодитись з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку повноваження щодо обрахунку індексації у відповідності до положень Порядку № 1078 та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», покладається на Відповідача, а тому, відсутні підстави для зобов`язання останнього нарахувати та сплатити Позивачу індексацію у визначеній сумі. Більш того, в порядку адміністративного судочинства підлягають стягненню лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені.

Таким чином, вимога Позивача про зобов`язати ГУ МВС України в Одеській області нарахувати та сплатити йому заборгованість з індексації грошового забезпечення з 01.05.2003 року по 06.11.2015 року в розмірі 86 017,45 грн. є необґрунтованою.

Водночас, колегія суддів дійшла висновку, що Позивач має право на отримання та виплату йому індексації грошового забезпечення за період з 25.07.2007 року по 06.11.2015 року. У зв`язку з чим обираючи спосіб захисту порушеного права Позивача у спірних відносинах, колегія суддів виходить з того, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, а практичне застосування ефективного механізму захисту для адміністративного суду є обов`язковим, оскільки протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Положеннями ч. 2 ст. 9 КАС України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, з метою належного та ефективного відновлення порушеного права Позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку належним та достатнім способом захисту є зобов`язання Відповідача в повному обсязі нарахувати та виплатити Позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 25.07.2007 року по 06.11.2015 року, оскільки за цей період Відповідач не в повному обсязі нараховувало та виплачувало індексацію грошового забезпечення.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання ГУ МВС України в Одеській області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середній заробіток грошове забезпечення за час затримки з 07.11.2015 по 09.07.2020 з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, колегія суддів зазначає наступне.

Розглянувши позовні вимоги в цій частині суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки на час звільнення Позивача зі служби в органах внутрішніх справ України спірна сума (щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення) йому ще не належала, а вина Відповідача у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену статтею 117 КЗпП України.

Вирішуючи спірне питання, судова колегія враховує таке.

Положеннями ч. 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Як було зазначено вище, Законом України «Про міліцію», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 та Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статті 116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Так, частиною 1 статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Як визначено статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму (ч. 2 ст. 116 КЗпП України).

За правилами ч. 1 ст. 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Разом з цим, Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зазначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

В свою чергу, на даний момент виплата індексації Позивачу не проведена. Хоча це є однією з основних вимог питання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними (оскільки момент виплати ще не настав), а тому не підлягають задоволенню.

Отже враховуючи, що на час звільнення Позивача зі служби спірна сума йому ще не належала, а вина Відповідача у її не виплаті була відсутня, що виключає відповідальність останнього, передбачену ст. 117 КЗпП України, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для виплати Позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в частині виплати індексації грошового забезпечення на підставі статей 116, 117 КЗпП України, а відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду, які викладені в постанові від 08.02.2018 у справі № 805/977/16-а, стосовно стягнення виплат середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки у правовідносинах, які досліджував Верховний Суд у зазначеній справі, підставою для виплати Позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні послугував саме факт отримання всіх належних сум при звільненні, але із затримкою. А в даному випадку, як встановлено під час апеляційного перегляду справи, на день звільнення Позивачу не було виплачено всі належні йому суми під час звільнення, зокрема, індексацію грошового забезпечення.

Поряд з цим, незгода апелянта із висновком рішенням суду першої інстанції в цій частині ґрунтується на невірному тлумаченні законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що після отримання від Відповідача виплати індексації, що є однією з основних вимог при вирішенні питання про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, Позивач має право звернутись до Відповідача із вимогою про відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Разом з цим враховуючи, що після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові), починається перебіг строку, визначеного ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ГУМВС України в Одеській області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 3% річних в розмірі 12 057, 61 грн. та інфляційне збільшення в розмірі 45 211, 26 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині суд попередньої інстанції виходив з того, що ці вимоги є передчасними та не підлягають задоволенню, оскільки право на компенсацію Позивач може набути виключно після набрання законної сили даним судовим рішенням та у разі несвоєчасної виплати Відповідачем нарахованих сум.

Розглянувши спірне питання, судова колегія виходить з наступного.

Як вбачається з прохальній частині позовної заяви, Позивач просив суд, крім іншого, зобов`язати ГУМВС України в Одеській області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 3% річних в розмірі 12 057, 61 грн. та інфляційне збільшення в розмірі 4 5 211, 26 грн., посилаючись, при цьому, в позові та апеляційній скарзі на норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Проте, вказаним Законом не передбачено стягнення з підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання 3% річних та інфляційних витрат на суму заборгованості в якості компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Статтею 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Разом з цим, позовна заява не містить вимог щодо зобов`язання Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за весь час затримки виплати, а містить лише конкретні суми в якості 3% річних в сумі 12 057, 61 грн. та інфляційних витрат в сумі 45 211, 26 грн., які розраховані виходячи із загальної заборгованості по невиплаченій індексації грошового забезпечення у розмірі 86 017,45 грн., відповідно до розрахунку, наданого Позивачем до позову.

Частиною 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Колегія суддів зауважує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, як спосіб захисту майнового права та інтересу у цивільно-правових відносинах, яке регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України. Проте цивільна-правова відповідальність за невиконання грошового зобов`язання на спірні правовідносини не поширюється.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині через відсутність на це законодавчих підстав. Проте, суд попередньої інстанції на наведене уваги не звернув та відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині з інших підстав.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).

Враховуючи викладене та те, що судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання ГУМВС України в Одеській області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 3% річних в розмірі 12 057, 61 грн. та інфляційне збільшення в розмірі 45 211, 26 грн., але з інших мотивів, колегія суддів вважає необхідним, відповідно до ст.ст. 315, ст. 317 КАС України, змінити мотивувальну частину судового рішення в цій частині, шляхом її викладення в редакції цієї постанови.

Доводи апелянта щодо наявності підстав для стягнення з Відповідача компенсації за невчасну виплату індексації грошового забезпечення із зазначенням правових позицій по спірним правовідносинам, наведених у постановах Верховного Суду України від 11 липня 2017 року № 21-2003а16, Верховного Суду від 22 червня 2018 року по справі № 810/1092/17, від 13 січня 2020 року по справі № 803/203/17, від 27 квітня 2020 року по справі № 803/1314/17, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки відповідні вимоги прохальна частина позовної заяви Позивача не містить та до розгляду по суті судом першої інстанції не заявлялись, що унеможливлює їх розгляд в порядку апеляційного провадження.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову шляхом визнання протиправною бездіяльність ГУ МВС України в Одеській області щодо нездійснення в повному обсязі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 25.07.2007 року по 06.11.2015 року та зобов`язання ГУ МВС України в Одеській області в повному обсязі нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 25.07.2007 року по 06.11.2015 року, а в іншій частині позовних вимог слід залишити без задоволення.

Отже, враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо наявності підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 25.07.2007 року по 06.11.2015 року, неправильно застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню при вирішенні питання в частині наявності підстав для нарахування та виплати ОСОБА_1 3% річних та інфляційний витрат, проте дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, оскаржуване рішення в цій частині підлягає зміні мотивувальної частині судового рішення, шляхом її викладення в редакції цієї постанови, в іншій частині судового рішення слід залишити без змін.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії змінити, виклавши його мотивувальну частину щодо позовних вимог про зобов`язання Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 3% річних в розмірі 12 057, 61 гривень та інфляційне збільшення в розмірі 45 211, 26 гривень, в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець