Справа № 320/1809/20
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1809/20 Суддя (судді) першої інстанції: Балаклицький А. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ключковича В.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДПС України у Київській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019, від 11.05.2019, від 09.08.2019, від 05.11.2019 за №Ф-165903-51;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Київській області зняти з податкового обліку ФОП ОСОБА_1 , податковий номер НОМЕР_1 (тобто, виключити з Єдиного банку даних інформацію про ФОП ОСОБА_1 як платника податків) та внести зміни до інтегрованої картки платника податків ФОП ОСОБА_1 шляхом виключення з неї боргу зі сплати єдиного соціального внеску.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він не має статусу фізичної особи-підприємця, оскільки відомості про нього, як про фізичну особу-підприємця в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні, що підтверджується відповідним витягом. Відтак, на думку позивача, він не може бути платником єдиного внеску в розумінні ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а тому оскаржувані вимоги вважає протиправними та просить їх скасувати. Також, позивач стверджує, що єдиний соціальний внесок за нього сплачує роботодавець.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано вимоги Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 № Ф-165903-51, від 11.05.2019 № Ф-165903-51 та від 09.08.2019 № Ф-165903-51. Визнано протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 05.11.2019 № Ф-165903-51. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Головним управлінням ДПС у Київській області подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на не повне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач наголошує на правомірності дій контролюючого органу та разом з цим зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач не зобов`язаний був сплачувати ЄСВ як фізична особа-підприємець, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства фізичні особи-підприємці зареєстровані до 01.07.2004, стосовно яких не проводилась державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, у тому числі до створення Єдиного державного реєстру, не втратили відповідного статусу. За наведених обставин, апелянт стверджує, що ГУ ДПС у Київській області мала всі передбачені законодавством підстави для винесення спірних вимог та їх направлення, та разом з цим зазначає, що оскаржувані рішення відповідають всім вимогам, визначеним Законом № 2664 та Інструкцією № 449, як по формі так і по змісту.

Таким чином, апелянт вважає, що прийняте судом першої інстанції рішення не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відповідно до приписів ст. 317 КАС України підлягає скасуванню.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Позивачем, у свою чергу, було подано до суду відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якого останній зазначає, що вимоги апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а викладені у апеляційній скарзі доводи - такими, що суперечать нормам чинного законодавства. Разом з цим, позивач стверджує, що судом першої інстанції при вирішенні даного спору було правильно встановлено обставини справи та надано їм належну правову оцінку з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

З огляду на викладені у відзиві обставини, позивач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, згідно з наданим відповідачем витягом ІТС "Податковий блок" ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1 ) зареєстрований як фізична особа-підприємець з 21.02.2000 за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на загальній системі оподаткування, номер взяття на облік 1313.

Також, відповідно до даних Реєстру страхувальників, позивач перебуває на обліку як платник єдиного внеску з 30.05.2000 за № 10.24.03.1163.

З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням ДФС у Київській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 № Ф-165903-51, відповідно до якої у позивача станом на 31.01.2019 наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 18276,72 грн.

Судом встановлено, що контролюючим органом нарахований єдиний внесок в інтегрованій картці платника єдиного внеску ОСОБА_1 у розмірі 18276,72 грн. за наступні періоди: за 2017 рік в розмірі 8448,00 грн., за І квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.); за ІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.); за ІІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.); за ІV квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.).

У травні 2019 року Головним управлінням ДФС у Київській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.05.2019 № Ф-165903-51, відповідно до якої у позивача станом на 30.04.2019 наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 21030,90 грн.

За даними відповідача контролюючим органом нарахований єдиний внесок в інтегрованій картці платника єдиного внеску позивача у розмірі 21030,90 грн. за наступні періоди: за 2017 рік в розмірі 8448,00 грн.; за І квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.); за ІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.); за ІІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.); за ІV квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.); за I квартал 2019 року в розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн.х3 міс.).

У серпні 2019 року Головним управлінням ДФС у Київській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 №Ф-165903-51, відповідно до якої у позивача станом на 31.07.2019 наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 23785,08 грн.

За даними відповідача контролюючим органом нарахований єдиний внесок в інтегрованій картці платника єдиного внеску позивача у розмірі 23785,08 грн. за наступні періоди: за 2017 рік в розмірі 8448,00 грн.; за І квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.); за ІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.); за ІІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.); за ІV квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.); за I квартал 2019 року в розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн.х3 міс.); за IІ квартал 2019 року в розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн.х3 міс.).

У листопаді 2019 року Головним управлінням ДПС у Київській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.11.2019 №Ф-165903-51, відповідно до якої у позивача станом на 31.10.2019 наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 26539,26 грн.

За даними відповідача контролюючим органом нарахований єдиний внесок в інтегрованій картці платника єдиного внеску позивача у розмірі 26539,26 грн. за наступні періоди: за 2017 рік в розмірі 8448,00 грн.; за І квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.); за ІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.); за ІІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.); за ІV квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн. (819,06 грн.х3 міс.); за I квартал 2019 року в розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн.х3 міс.); за IІ квартал 2019 року в розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн.х3 міс.); за IІІ квартал 2019 року в розмірі 2754,18 грн. (918,06 грн.х3 міс.).

Судом встановлено, що вказані вимоги про сплату боргу були надіслані на адресу позивача, яка зазначена в ІТС "Податковий блок" (Київська область, м. Яготин, вул. Щорса, буд. 41), однак поштові відправлення повернулись до контролюючого органу з довідками оператора поштового зв`язку "за закінченням встановленого строку зберігання", про що свідчать копії поштових конвертів та рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень за №427, №060, №339, №559.

Разом з цим, судовою колегією встановлено, що з 11.03.2003 позивач був знятий з реєстрації за вказаною адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Як стверджує позивач та підтверджується наявними у справі доказами, про наявність заборгованості по єдиному соціальному внеску ОСОБА_1 дізнався 26.12.2019 та в той же день звернувся до Головного управління ДПС у Київській області з заявою про надання інформації щодо обставин винесення вимог про сплату боргу.

Листом від 18.12.2019 №12185/Д/10-36-51-07 Головне управління ДПС у Київській області повідомило позивачу, що згідно даних Реєстру страхувальників він перебуває на обліку як платник єдиного внеску з 30.05.2010 та з дня реєстрації перебуває на загальній системі оподаткування.

У вказаному листі відповідачем також зазначено, що в інтегрованій картці платника за кодом платежу 71040000 (єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування) в автоматичному режимі проведено щоквартальні нарахування єдиного внеску за 2017-2019 року та направлено вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 №Ф-165903-51, від 11.05.2019 №Ф-165903-51, від 09.08.2019 №Ф-165903-51, від 05.11.2019 №Ф-165903-51.

Також, у цьому листі позивачу повідомлено, що згідно даних інтегрованої картки платника станом на 16.12.2019 у нього продовжує обліковуватись заборгованість по єдиному внеску в сумі 26539,26 грн.

Позивач, у свою чергу, заперечує обставини того, що він є платником єдиного внеску, оскільки не веде підприємницьку діяльність.

Зокрема, на підтвердження зазначених обставин позивач надав витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що за реєстраційним номером облікової картки платника податків ОСОБА_1 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань записів не знайдено.

Не погодившись із вказаними вимогами, позивач надіслав на адресу Державної податкової служби України скаргу на вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 №Ф-165903-51, від 11.05.2019 №Ф-165903-51, від 09.08.2019 №Ф-165903-51, від 05.11.2019 №Ф-165903-51.

Рішенням Державної податкової служби України від 06.02.2020 №4756/6/99-00-08-06-01-06 скаргу позивача залишено без розгляду на підставі п. 3 розділу ІV Порядку розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2015 №1124, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.02.2016 за №178/28308, оскільки таку скаргу подано з порушенням законодавчо встановленого 10-денного строку для її подання.

Вважаючи безпідставним нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, а вимоги про сплату боргу (недоїмки) такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, твердження відповідача про наявність у позивача статусу фізичної особи-підприємця не базується на фактичних обставинах та нормах права. Натомість, надані позивачем докази цілком доводять відсутність у ОСОБА_1 такого статусу за період, за який відповідачем нараховано спірну суму боргу (недоїмки) з ЄСВ, а надані відповідачем докази абсолютно не спростовують цього факту.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції визнав протиправним нарахування ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного внеску за період з 01.01.2017 по 30.09.2019 згідно оскаржуваних позивачем вимог та дійшов висновку, що винесені відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 №Ф-165903-51, від 11.05.2019 №Ф-165903-51, від 09.08.2019 №Ф-165903-51, від 05.11.2019 №Ф-165903-51 є протиправними та підлягають скасуванню.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначаються Законом № 2464-VI (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина друга статті 2 Закону № 2464-VI).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абз. 1, 2 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ (у редакції Закону № 1774-VIII зі змінами, внесеними Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій") єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, у зв`язку із внесеними до Закону № 2464-VІ змінами щодо нарахування єдиного внеску його платниками у фізичних осіб - підприємців з 01 січня 2017 року виник обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску незалежно від того, чи отримували вони дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з абз. 1, 3-5 ч.4 ст. 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску страхувальниками, визначеними Законом № 2464-VI, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція № 449.

Абзацом 2 п. 2 розділу VI Інструкції № 449 установлено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 грн. (абз. 1-3, 11 п.3 розділу VI Інструкції № 449).

Згідно з абз. 1 п. 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

У справі, що розглядається, спірним є питання наявності у позивача статусу платника єдиного внеску відповідно до п.4 ч. 1 ст.4 Закону України № 2464-VІ і, як наслідок, наявності обов`язку сплачувати єдиний внесок у мінімальному розмірі у 2017-2019 роках.

Так, позивач стверджує, що у спірні періоди не перебував у статусі фізичної особи - підприємця. Натомість, орган доходів і зборів наполягає на тому, що до моменту винесення вимоги зняття з обліку позивача як фізичної особи-підприємця не відбувалось.

Колегія суддів зазначає, що згідно із ч. 2 ст. 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

01 липня 2004 року набрав чинності Закон № 755-IV, яким передбачено створення і формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (тут і далі - у первинній редакції).

Частиною 1 ст. 42 Закону № 755-IV передбачено, що для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем, повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи: заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи - підприємця; копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації ФОП.

Згідно п. 2 розділу VIII "Прикінцеві положення" цього Закону державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка. При цьому реєстраційний збір за заміну свідоцтва про державну реєстрацію не стягується.

Отже, визначена процедура державної реєстрації з дати набрання чинності Законом № 755-IV передбачала встановлення волевиявлення особи щодо одержання правового статусу ФОП через здійснення повного (при первинному набутті) чи мінімального (при підтвердженні набутого статусу суб`єкта підприємницької діяльності до 01 липня 2004 року) комплексу дій шляхом подання державному реєстратору реєстраційної картки (документ встановленого зразка, який підтверджує волевиявлення особи щодо внесення відповідних записів до ЄДР - абзац сьомий частини першої статті 1 Закону № 755-IV) та отримання свідоцтва про державну реєстрацію (документ встановленого зразка, який засвідчує факт внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію юридичної особи або ФОП - абзац дев`ятий частини першої статті 1 Закону № 755-IV).

03 березня 2011 року набрав чинності Закон № 2390-VI, яким було внесено зміни до Закону № 755-IV.

Пунктами 2-4 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2390-VI було передбачено, що процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Водночас п. 8 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2390-VI визначено, що після закінчення передбаченого для включення відомостей до ЄДР строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до ЄДР. За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 01 липня 2004 року, включаються до ЄДР з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Таким чином, строк для включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких була проведена до 01 липня 2004 року, визначений пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2390-VI, закінчився 03 березня 2012 року. При цьому цей строк включення до ЄДР відомостей про фізичних осіб - підприємців, державна реєстрація яких проведена до 01 липня 2004 року, підлягав застосуванню виключно у випадках самостійного подання останніми реєстраційних карток державному реєстратору.

Натомість відомості про фізичних осіб - підприємців, які самостійно не звернулись із відповідною заявою у строк, установлений пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2390-VI, підлягали включенню до ЄДР на підставі інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій. Державні реєстратори, вносячи відомості про цих фізичних осіб - підприємців до ЄДР, зобов`язані були зробити відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

25 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 25 березня 2014 року № 1155-VII "Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до Єдиного державного реєстру" (далі - Закон № 1155-VII).

Цим Законом пункт 2 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону № 755-IV викладено в новій редакції, відповідно до якої усі діючі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 01 липня 2004 року, відомості про яких не включені до ЄДР, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до ЄДР. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з ЄДР.

До того ж Законом № 1155-VII виключено пункти 2-4 і 7-9 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2390-VI.

Основною метою проекту Закону № 1155-VII є продовження процесу включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які зареєстровані до 01 липня 2004 року та до цього часу не подали державному реєстратору про себе відомості.

Для досягнення цієї мети Законом № 1155-VII внесені зміни до розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 2390-VІ щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання", які дозволять проводити включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців до ЄДР.

Колегія суддів зазначає, що статус ФОП є формою реалізації конституційного права на підприємницьку діяльність, відсутність підтвердженого у визначеній державою формі реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року виключає можливість автоматичного перенесення набутих до 01 липня 2004 року ознак суб`єкта господарювання, оскільки особа не може бути примушена до реалізації наданого їй права в цих умовах, а користується ним на власний розсуд.

Водночас зміни у процедуру адміністрування системи державної реєстрації фізичних осіб - підприємців, запроваджені законами № 2390-VI та № 1155-VII, не спростовують наведених висновків щодо природи визначення статусу ФОП, а лише визначають регулювання діяльності уповноважених органів у відношенні до фізичних осіб, які мають намір продовжувати здійснювати підприємницьку діяльність, розпочату ними до 01 липня 2004 року, що підтверджується виконанням ними обов`язку подати реєстраційну картку або ж констатації відмови особи від набуття статусу ФОП шляхом неподання реєстраційної картки, що за змістом нормативних приписів мало наслідком відмову в заміні свідоцтва про державну реєстрацію на бланки нового зразка та внесення відмітки до ЄДР про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 01 липня 2004 року, вважаються недійсними. Таким чином, виключалася можливість законного здійснення підприємницької діяльності, а відтак отримання доходу від такої діяльності.

На переконання колегії суддів існування нечіткого, суперечливого нормативного регулювання на час виникнення спірних правовідносин порушує принцип правової визначеності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 року у справі № 260/81/19, яка відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України є обов`язковою для врахування судом.

Наявні в матеріалах справи витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, підтверджують, що станом на 21.11.2019 та 03.07.2020, відповідно до критеріїв пошуку: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , - жодних записів не знайдено. При цьому, як встановлено судом, свідоцтво про державну реєстрацію позивача як фізичної особи-підприємця, оформлене з використанням бланку старого зразка та видане до 1 липня 2004 року вважається недійсним, що також підтверджує відсутність у позивача статусу фізичної особи-підприємця в період, за який відповідачем нараховано спірну суму боргу (недоїмки) з ЄСВ.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що відсутність офіційного підтвердження у позивача статусу ФОП шляхом проходження реєстраційних процедур у порядку, визначеному Законом № 755-IV, виключає можливість законного здійснення підприємницької діяльності та отримання відповідних доходів, за відсутності фактичних доказів протилежного, виключає і можливість формальної та фактичної участі позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування за відповідним статусом.

У свою чергу, як правильно було встановлено судом першої інстанції, відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів отримання позивачем свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи нового зразка, або доказів подання позивачем державному реєстратору, у встановлений п. 2 розділу ІІ Закону № 2390-VI строк, реєстраційної картки для включення відомостей про нього до Єдиного державного реєстру.

Крім того, апелянтом також не спростовано доводів позивача та встановлених судом першої інстанції обставин того, що позивач підприємницьку діяльність не здійснював та доходів не отримував.

Відповідно до приписів ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано жодних належних та допустимих доказів які б свідчили про правомірність прийнятого ним рішень у межах спірних правовідносинах.

Отже, з огляду на вказані норми законодавства та встановлені обставини справи у їх сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач в спірному періоді не був платником єдиного внеску в розумінні Закону № 2464-VI, у зв`язку з чим, оскаржувані позивачем вимоги є такими, що була прийнята контролюючим органом за відсутності законних на те підстав, а тому підлягає скасуванню.

Натомість, колегією суддів встановлено, що доводи апеляційної скарги, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, та враховуючи, що колегією суддів не встановлено порушень судом першої інстанції під час вирішення даної справи, які відповідно до ст. 317 КАС України є підставою для його скасування, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 242, 311, 315-316, 321-322, 325, 328-329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович