Справа № 340/221/20
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2020 року м. Дніпросправа № 340/221/20
(суддя Казанчук Г.П., м. Кропивницький)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Сафронової С.В.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року у справі №340/221/20 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області та Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 25.01.2020 року звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі відповідач-1) згідно з яким, з урахуванням уточнень просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України Про звільнення №4169/к від 23.12.2019. Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області з 26.12.2019;

- стягнути з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) () на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 26.12.2019.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що з 29 квітня 2016 року він працював на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (надалі ГТУЮ у Кіровоградській області відповідач-2). Однак, наказом Міністерства юстиції України 23.12.2019 року №4169/к Про звільнення його було звільнено з цієї посади з 26.12.2019 року у зв`язку з ліквідацією державного органу, з припиненням державної служби. Позивач вважає своє звільнення незаконним та стверджує, що фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація територіальних органів юстиції, а правонаступником ГТУЮ у Кіровоградській області є новоутворена установа - Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), до якого перейшли зобов`язання, що випливають з трудових правовідносин. Також зазначає, що при його звільненні не були дотримані гарантії, передбачені трудовим законодавством, оскільки з моменту попередження про звільнення йому не було запропоновано вакантні посади, які б він міг обійняти відповідно до своєї кваліфікації, а також не враховано наявність у нього переважного права на залишення на роботі.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував наказ Міністерства юстиції України "Про звільнення" №4169/к від 23.12.2019 року.

Поновив ОСОБА_2 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області з 26.12.2019 року.

Стягнув із Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.12.2019 по 02.09.2020 в сумі 169071,58 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Рішення суду мотивовано тим, що реорганізація державного органу, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, зумовлювала обов`язок відповідач як роботодавця відповідно до вимог частини 2 статті 40, статті 43, частин 2, 3 статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням позивача про звільнення запропонувати йому іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посаду державної служби) у новоствореному державному органі, виконати вимоги щодо визначення працівників, що мають переважне право на залишення на роботі, та отримати згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення, у разі якщо працівник є її членом.

Проте ці вимоги при звільненні позивача відповідач-1 не виконав та не дотримався процедури вивільнення державних службовців, визначеної законодавством про працю, оскільки попередження позивача про наступне вивільнення, припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не містить пропозиції позивачу про зайняття іншої вакантної посади.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Міністерство юстиції України оскаржило його до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою у задоволені позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає про те, що: до спірних правовідносин повинні застосовуватися норми Закону України «Про державну службу», а не КЗпП України, крім того фактично відбулась ліквідація, а не реорганізація територіальних органів відповідача-1.

Посилається на положення ст. 22 Закону України «Про державну службу», які на його думку надають відповідачу право, а не обов`язок пропонувати іншу рівноцінну посаду державному службовцю у новоствореному органі, замість посади в органі, що ліквідується.

Зазначає про відсутність у резолютивній частині рішення зазначення про утримання податків та інших обов`язкових платежів з середнього заробітку, що стягується на користь позивача за час вимушеного прогулу.

Згідно з відзивом на апеляційну скаргу позивач, зазначаючи про безпідставність доводів апеляційної скарги, просить у задоволені апеляційної скарги відмовити рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з поясненнями Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області та Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зазначені особи з вказаною апеляційною скаргою погоджуються просять її задовольнити.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головне територіальне управління юстиції в Кіровоградській області оскаржило його до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою у задоволені позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає про те, що: до спірних правовідносин повинні застосовуватися норми Закону України «Про державну службу», а не КЗпП України, крім того фактично відбулась ліквідація, а не реорганізація територіальних органів відповідача-1. Позивача поновлено на роботі з 26.11.2019 року, тобто з дня який для нього був робочим, що є неприпустимим.

Вважає, що положення ст. 22 Закону України «Про державну службу», надають відповідачу-1 право, а не обов`язок пропонувати іншу рівноцінну посаду державному службовцю у новоствореному органі, замість посади в органі, що ліквідується.

Згідно з поясненнями Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) відповідач-3 з зазначеною апеляційною скаргою погоджуються просить її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідачів які підтримали доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу Міністерства юстиції України, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу Міністерства юстиції України від 29.04.2016 року №2556/к з 29.04.2016 року призначений на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (т. 1 а.с. 185-186).

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №870 від 09.10.2019 року "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції", пунктом 1 якої постановлено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1, зокрема Головне територіальне управління юстиції у Кіровоградській області.

На виконання цієї постанови наказом Міністерства юстиції України "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України" №3173/5 від 16.10.2019 року наказано ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком, зокрема Головне територіальне управління юстиції у Кіровоградській області.

Цим наказом затверджено список голів ліквідаційних комісій з ліквідації головних територіальних управлінь юстиції, яких зобов`язано, зокрема: забезпечити дотримання порядку звільнення працівників, повідомлення територіальних органів Державної служби зайнятості про звільнення працівників із зазначенням їх чисельності, звільнення працівників та своєчасний розрахунок з ними під час звільнення, видачу відповідних наказів та підписання необхідних документів; забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції.

Згідно з попередженням за підписом в.о. Державного секретаря Міністерства, директора Департаменту публічного права повідомлено позивача про те, що він підлягає звільненню з роботи відповідно до пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" із займаної посади не раніше двох місяців з дня попередження. В акті від 25.10.2019 року зазначено проте, що 24 жовтня 2019 року до Департаменту персоналу Міністерства юстиції України надійшло попередження про наступне вивільнення ОСОБА_2 з його підписом, однак без проставлення дати ознайомлення (т.3 а.с.22-23)

Наказом Міністерства юстиції України "Про звільнення" №4169/к від 23.12.2019 року ОСОБА_2 звільнено з посади начальника ГТУЮ у Кіровоградській області з 26.12.2019 року, у зв`язку з ліквідацією державного органу відповідно до 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", з припиненням державної служби, (т. 3 а.с. 25), який був оголошений наказом ГТУЮ у Кіровоградській області від 26.12.2019 року №1016/к Про оголошення наказу Міністерства юстиції України Про звільнення (т.3 а.с.26).

Правомірність та обґрунтованість вказаного рішення відповідача-1 та зобов`язання поновити позивача на службі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірні рішення відповідачем-1 прийнято протиправно.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені оскарженого рішення, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" №117-IX від 19.09.2019 року, який набрав чинності 25.09.2019 року) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Таким чином, звільнення державного службовця за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з реорганізацією державного органу (п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу") та у зв`язку з ліквідацією державного органу (п.1-1 ч.1 ст.28 Закону України "Про державну службу") є різними підставами припинення державної служби.

Водночас, суд першої інстанції на підставі аналізу ст. 87 Закону України "Про державну службу", обґрунтовано дійшов висновку про те, що цією статтею у редакції, чинній на час звільнення позивача, не були врегульовані порядок та процедура вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини 1 цієї статті. Відповідні зміни були внесені Законом України від 14.01.2020 року №440-IX "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" та набрали чинності з 13.02.2020 року. До внесення вказаних законодавчих змін на ці правовідносини за правилами частини 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" поширювалася дія норм законодавства про працю.

Зазначені висновки суду першої інстанції доводами апеляційних скарг не спростовуються та вони на думку колегії суддів є правильними.

У зв`язку з цим, судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин правильно зазначено наступне.

Пунктом 4 частини 1 статті 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є зокрема розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Згідно з частиною 3 статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України установлений порядок вивільнення працівників.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 49-2 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно з частиною 1 статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи позивач перед звільненням займав посаду державної служби в ГТУЮ у Кіровоградській області територіальному органі Міністерства юстиції України. Про наступне вивільнення позивача було персонально попереджено за два місяці, як це передбачено частиною 1 статті 49-2 КЗпП України. При цьому інша робота за відповідною професією чи спеціальністю позивачу не пропонувалася. Позивача звільнено з роботи у зв`язку з ліквідацією цього державного органу, проведеною на підставі постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" №870 від 09.10.2019 року.

Проте, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" №870 від 09.10.2019 року постановлено утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2, зокрема Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" №870 від 09.10.2019 року установлено, що:

- територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції;

- здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції;

- міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) зареєстроване як юридична особа 29.10.2019 року. ГТУЮ у Кіровоградській області з 18.10.2019 року перебуває у стані припинення юридичної особи.

У постанові Кабінету Міністрів України "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" №870 від 09.10.2019 року, як у розпорядчому акті органу державної влади, не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій територіальних органів Мін`юсту або передачі їх іншим органам виконавчої влади. Натомість передбачено об`єднання (злиття) кількох територіальних органів Мін`юсту, що припиняються, в новий (міжрегіональний) територіальний орган Мін`юсту, повноваження якого поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць (областей).

Пунктом 3 цієї постанови Кабінету Міністрів України прямо передбачено, що Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, що спростовує доводи відповідача про ліквідацію цієї юридичної особи публічного права без правонаступництва.

Порівняння змісту Положення про Головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в АРК, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 23.06.2011 р. №1707/5, з посадовими інструкціями заступника начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), затвердженого в.о. начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 20.12.2019 року свідчить про виконання цим посадовими особами одних і тих же завдань та функцій, спрямованих на реалізацію повноважень Міністерства юстиції України (т.1 а.с. 114-116).

Таким чином судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи які свідчать про те, що відбулася саме реорганізація територіального органу Мін`юсту - ГТУЮ у Кіровоградській області як юридичної особи публічного права, а не його ліквідація. До правонаступника - новоствореної юридичної особи - Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - перейшли як функції та повноваження щодо реалізації державної політики у відповідних сферах, що виконувалися ГТУЮ у Кіровоградській області, так і майнові права та обов`язки цієї юридичної особи, що припиняється.

Доводи апеляційних скарг зазначені висновки суду першої інстанції не спростовують.

Отже, встановивши обставини справи які свідчать про те, що в ГТУЮ у Кіровоградській області фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури вивільнення працівників у зв`язку з реорганізацією, визначеною законодавством про працю.

Згідно з частиною 5 статті 40 КЗпП України (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" №117-IX від 19.09.2019 року) особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

На час звільнення позивача зі служби Законом України "Про державну службу" не були передбачені особливості застосування до державних службовців, які звільняються з державної служби з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу чи його ліквідації, положень частини 2 статті 40, статей 42, частин 1, 2 і 3 статті 49-2 КЗпП України. Тому на звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби з підстав, передбачених пунктами 1 та 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", поширювалися положення законодавства про працю щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі.

Таким чином, реорганізація державного органу, яка супроводжувалася змінами в організації виробництва і праці, зумовлювала обов`язок відповідача як роботодавця відповідно до вимог частини 2 статті 40, статті 43, частин 2, 3 статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням позивача про звільнення запропонувати йому іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посаду державної служби) у новоствореному державному органі, виконати вимоги щодо визначення працівників, що мають переважне право на залишення на роботі.

Проте ці вимоги при звільненні позивача відповідач не виконав та не дотримався процедури вивільнення державних службовців, визначеної законодавством про працю.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що попередження позивача про наступне вивільнення, припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не містить пропозиції позивачу про зайняття іншої вакантної посади. Крім того, відповідачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження пропозиції позивачу зайняти інші вакантні посади, які були наявними на момент попередження працівника про звільнення чи з`явилися протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, а також існували безпосередньо станом на день звільнення, та які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що звільнення позивача відбулося без законної підстави та з порушенням передбаченого законом порядку, що свідчить про протиправність наказу Міністерства юстиції України від 23.12.2019 року №4169/к Про звільнення, необхідності скасування спірного наказу та задоволення позову у цій частині вимог.

Щодо доводів відповідача-2 про помилкове поновлення позивача на роботі з 26.11.2019 року, тобто з дня який для нього був останнім робочим днем, слід зазначити, що судом першої інстанції було правильно визначено дату звільнення позивача - 26.11.2019 року та дату початку періоду вимушеного прогулу, а саме 27.11.2019 року, а тому поновлення позивача на роботі з 26.11.2019 року є правильним, а думка представника відповідача-2 щодо отримання у зв`язку з цим позивачем заробітної плати за 26.11.2019 року у подвійному розмірі є хибною.

Посилання представників відповідача на відсутність у резолютивній частині оскарженого рішення зазначення про утримання податків та інших обов`язкових платежів з середнього заробітку, що стягується на користь позивача за час вимушеного прогулу, не впливає на правильність рішення суду першої інстанції та для усунення можливих труднощів у виконанні рішення суду щодо стягнення належних позивачу за час вимушеного прогулу сум, може бути усунена шляхом доповнення резолютивної частини рішення суду першої інстанції відповідним посиланням про визначення зазначеної суми середнього заробітку без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим відповідачі зазначеного обов`язку не виконали.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг, які фактично зводяться до доводів викладених в їх запереченнях на позов, висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно змінити, доповнивши мотивувальну та резолютивну частину зазначенням про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.12.2019 по 02.09.2020 в сумі 169071,58 гривень, що підлягає стягнення із Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 визначено без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Керуючись: статтями 241-245, 250, пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції в Кіровоградській області залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року у справі №340/221/20 змінити виклавши абзац четвертий резолютивної частини цього рішення в наступній редакції:

Стягнути із Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.12.2019 по 02.09.2020 в сумі 169071,58 гривень, що визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

В інший частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 26 листопада 2020 року.

Повне судове рішення складено 01 грудня 2020 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя С.В. Сафронова