Справа № 640/22283/19
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Черпіцької Л.Т., суддів: Глущенко Я.Б., Пилипенко О.Є., за участю секретаря Зуєнка Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про скасування рішень, зобов`язання вчинити дії, стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач), в якому просив суд:

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №51119/20/П-2608 від 13 березня 2019 року;

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №122958/02/П-2686/1 від 06 червня 2019 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві прийняти рішення про поновлення виплати пенсії у 100% розмірі ОСОБА_1 ;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві кошти на відшкодування завданої протиправними рішенням матеріальної шкоди (заборгованості), що виникла з листопада 2015 року, у розмірі - 27341,08 грн. і виплатити на рахунок ОСОБА_1 ;

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував на протиправність дій відповідача, зазначивши, що він, згідно матеріалів особової пенсійної справи, отримує пенсію на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV) по втраті годувальника (батька), проте відповідачем протиправно обмежено розмір основної пенсії, оскільки позивач перебуває на повному державному забезпеченні при навчанні в Національній академії Служби безпеки України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві №51119/20/П-2608 від 13 березня 2019 року та №122958/02/П-2686/1 від 06 червня 2019 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві прийняти рішення про поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії у 100% розмірі. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві кошти на відшкодування завданої протиправними рішенням матеріальної шкоди (заборгованості), що виникла з листопада 2015 року, у розмірі - 27341,08 грн. і виплатити на рахунок позивача.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що на момент призначення пенсії позивачу встановлена на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак спірні відносини виникли при дії вже нового Закону №1058-IV.

Норми Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 01.01.1992 року № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ), на які посилався відповідач, зменшуючи розмір пенсії позивачеві, суд вважав такими, що не регулюють спірних правовідносин, оскільки ані позивач, ані його померлий батько на момент призначення пенсії та на час її виплати не мали право на отримання пенсії відповідно до зазначеного Закону.

Щодо посилань відповідача на норми частини четвертої статті 48 Закону №1058-IV, суд дійшов висновку, що на повному державному утриманні перебувають діти - сироти, позбавлені батьківського піклування, які навчаються в усіх типах шкіл - інтернатів. Повне державне утримання передбачає забезпечення вихованців протягом усього періоду навчання, включаючи вихідні, святкові дні, дні канікул, безоплатним харчуванням, житлом, взуттям, м`яким інвентарем, предметами першої потреби.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 протягом навчального процесу в Національній академії СБ України перебуває на повному державному утриманні.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві подало апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно з ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 04 вересня 2000 року отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується матеріалами пенсійної справи №66.

09 серпня 2015 року позивач зарахований до Національної академії Служби безпеки України, де проходить військову службу (навчання) на денній формі.

До листопада 2015 року позивач отримував пенсію у повному обсязі.

У листопаді 2015 року сума пенсії, яка надходила на рахунок позивача, зменшена на 50%. З вересня 2017 року по серпень 2018 року позивачу виплачувалась пенсія у повному обсязі.

Крім цього, з вересня 2018 року по лютий 2019 року та у травні-червні 2019 року позивачу знову виплачувалась пенсія у розмірі 50% від нарахованої до виплати суми, позивачу також виплачено лише 50% від нарахованої суми пенсії.

В інші періоди з початку призначення пенсії суми пенсії виплачені у повному обсязі та не є предметом розгляду у даній справі.

З метою з`ясування обставин невиплати пенсії у повному обсязі, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою від 27 лютого 2019 року.

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 13 березня 2019 року №51119/02/17-2686 повідомило позивача про те, що враховуючи заяву від 08 листопада 2018 року та довідку про підтвердження навчання за денною формою, позивачу проведено перерахунок пенсії та відповідно до норм статті 48 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачу виплачується лише 50% пенсії, оскільки останній перебуває на державному утриманні.

Враховуючи даний лист, позивач повторно звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою від 23 травня 2019 року, в якому просив повідомити про виконання абзацу другого частини четвертої статті 48 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а саме розмір коштів перерахованих відповідачем на рахунок Національної академії Служби безпеки України.

Листом від 06 червня 2019 року Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві проінформувало позивача, що пенсійне забезпечення військових службовців, осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ проводиться відповідно до статті 32 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до якої дітям, які перебувають на повному державному утриманні, крім дітей, які втратили обох батьків, виплачується 50% призначеної пенсії в разі втрати годувальника.

Вважаючи такі дії і рішення відповідача протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 36 Закону №1058-IV визначені умови призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною першою статті 36 Закону №1058-IV встановлено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу.

Для реалізації норми частини першої зазначеної статті в частині другій статті 36 Закону №1058-IV визначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються:

1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;

2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років;

3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

Згідно з частиною третьою статті 36 Закону №1058-IV до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Положеннями частини першої статті 37 Закону №1058-IV визначено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 45 Закону №1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 04 вересня 2000 року отримує пенсію по втраті годувальника відповідно до зазначених вище норм Закону №1058-IV.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що норми Закону № 2262-ХІІ спірних правовідносин не регулюють, у зв`язку з чим посилання на його норми як підставу для зменшення розміру пенсії позивачеві є безпідставними.

Відповідно до ст. 29 цього Закону, пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім`ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Тобто визначальним для застосування норм цього Закону є статус військовослужбовця у годувальника.

Батько позивача, у зв`язку зі смертю якого виплачується пенсія, такого статусу не мав.

Інше питання, яке підлягало з`ясуванню у даній справі, є правильність застосування до спірних правовідносин положень статті 48 Закону № 1058-IV та встановлення факту перебування чи не перебування позивача на повному державному утриманні у зв`язку з навчанням в Національній академії СБ України.

Відповідно до частини четвертої статті 48 Закону №1058-IV дітям-сиротам за період перебування на повному державному утриманні пенсія у зв`язку з втратою годувальника виплачується в повному розмірі та перераховується на їхні особисті рахунки у банку.

Іншим дітям, які перебувають на повному державному утриманні, виплачується 50 відсотків призначеної пенсії у зв`язку з втратою годувальника та перераховується на їхні особисті рахунки у банку. При цьому частина пенсії, що залишилася після виплати суми пенсії у зв`язку з втратою годувальника, перераховується на банківський рахунок установи, де ця дитина перебуває на повному державному утриманні, і спрямовується виключно на поліпшення умов проживання дітей у цих установах.

Згідно з довідкою від 17 жовтня 2019 року №2015 ОСОБА_1 проходить військову службу (навчання) Національній академії Служби безпеки України з 09 серпня 2015 року.

Відповідно до пункту 49 Положення про проходження військової служби (навчання) курсантами вищих військових навчальних закладів (військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти) Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 09 жовтня 2019 року №739/2019, забезпечення курсантів грошовим забезпечення, речовим майном і житлом здійснюється відповідно до законодавства України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року №2342-IV (далі - Закон №2342-IV) визначено, що державним утриманням дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб із їх числа - є повне забезпечення відповідно до державних соціальних стандартів матеріальними та грошовими ресурсами дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб із їх числа для задоволення їх життєво необхідних потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності.

Статтею 4 Закону №2342-IV визначено, що заходи соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа гарантуються, забезпечуються та охороняються державою.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №226 від 05 квітня 1994 року «Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування» передбачено, що повне державне утримання включає забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, особи з числа дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, учнів та студентів, які в період навчання у віці від 18 до 23 років залишилися без батьків, що зараховуються на повне державне утримання та протягом усього періоду навчання, включаючи вихідні, святкові дні й дні канікул, забезпечуються безоплатним харчуванням, житлом, одягом, взуттям, м`яким інвентарем, предметами першої потреби.

Юридичне визначення соціальних категорій дітей - сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, визначено в статті 1 Закону №2342-IV.

Так, дитина-сирота це дитина, в якої померли чи загинули батьки; діти, позбавлені батьківського піклування - діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами внутрішніх справ, пов`язаним з ухиленням від сплати аліментів та відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також підкинуті діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовилися батьки, та безпритульні діти.

Абзацом 20 статті 1 Закону №2342-IV передбачено, що державне утримання дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб із їх числа - повне забезпечення відповідно до державних соціальних стандартів матеріальними та грошовими ресурсами дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та осіб із їх числа для задоволення їх життєво необхідних потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності.

Згідно з частиною четвертою статті 4 №2342-IV державні соціальні стандарти для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа встановлюються незалежно від того, де така дитина або особа перебуває на утриманні та вихованні, на рівні, не меншому за встановлений прожитковий мінімум для осіб відповідного віку. Державні соціальні стандарти і нормативи встановлюються щодо:

мінімального матеріального забезпечення, витрат на харчування, одяг та взуття;

житлового забезпечення на рівні, не нижчому за встановлені у Житловому кодексі Української РСР нормативи;

житлового забезпечення таких дітей після завершення їх виховання в різних формах влаштування після досягнення ними 18-річного віку, якщо вони не мають свого житла відповідно до житлових нормативів або мають житло з характеристиками, нижчими за встановлені житлові нормативи;

мінімального стандарту щодо забезпечення гарантованого першого робочого місця, яке не може бути змінено за бажанням роботодавця протягом трьох років з моменту початку такої роботи, а в разі неможливості надання такого робочого місця - встановлення грошової компенсації на цей період, яка виплачується особі з числа дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів;

мінімального стандарту разової державної фінансової допомоги при закінченні такими дітьми виховного, навчального закладу чи при закінченні перебування таких дітей у різних формах влаштування після досягнення ними 18-річного віку;

мінімального стандарту щомісячного утримання таких дітей та осіб із їх числа за умови навчання їх у вищих навчальних закладах до досягнення ними 23-річного віку або до закінчення відповідних навчальних закладів;

мінімального стандарту медичного обслуговування;

мінімального стандарту забезпечення таких дітей іграшками, що сприяють розвитку, спортивним інвентарем, газетами і журналами відповідно дитячого, юнацького, загальнопізнавального та виховного спрямування;

мінімального стандарту забезпечення дитини до надання їй статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування;

мінімального стандарту грошового забезпечення батьків-вихователів, прийомних батьків.

Кабінет Міністрів України може встановлювати інші додаткові мінімальні соціальні стандарти, нормативи споживання та нормативи забезпечення для дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року №1060-ХІІ для дітей-сиріт і дітей, які залишилися без піклування батьків, створюються школи-інтернати, дитячі будинки, в тому числі сімейного типу, з повним державним утриманням.

Постановою Кабінету України від 18 серпня 1994 року №565 «Про порядок повного державного утримання та забезпечення учнів державних професійних навчально-виховних закладів безкоштовним харчуванням і стипендією» встановлено, що учні державних професійних навчально-виховних закладів: із числа дітей-сиріт, дітей, які залишилися без піклування батьків, дітей, які потребують особливих умов виховання, перебувають на повному утриманні держави: забезпечуються стипендією, житлом, харчуванням, одягом, побутовими речами, предметами особистої гігієни, а також грошовими виплатами відповідно до чинного законодавства; із числа дітей-напівсиріт, із малозабезпечених сімей та із числа дітей, які проживають у відриві від батьків, забезпечуються безкоштовним триразовим харчуванням і стипендією, а учні, які проживають у сім`ях (за винятком вищезгаданих), - безкоштовним одноразовим харчуванням і стипендією.

Оскільки ОСОБА_1 проходить військову службу (навчання) в Національній академії Служби безпеки України, він згідно з пунктом 65 Положення про проходження військової служби (навчання) за контрактом у Збройних Силах України курсантами (слухачами) вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, затвердженим Указом Президента України від 07 листопада 2001 року №1053/2001 та від 09 жовтня 2019 року №739/2019, забезпечений грошовим утриманням, харчуванням, обмундируванням і житлом.

Проаналізувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, а колегія суддів погоджується з таким висновком, що позивач не перебував на повному державному утриманні.

У зв`язку з наведеним, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, викладені у листах від 13 березня 2019 року №51119/02/П-2608 та від 06 червня 2019 року №122958/02/П-2686/1 про відмову у виплаті за періоди з листопада 2015 року по серпень 2017 року, з вересня 2018 року по листопад 2019 року пенсії по втраті годувальника у повному обсязі, не відповідає критеріям правомірності, прийняте без урахування всіх обставин справи, а відтак є неправомірним та порушує охоронювані законом права, свободи та інтереси позивача на отримання пенсії.

Таким чином, рішення суду про визнання таких рішень протиправним ґрунтується на матеріальному законі та відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи N R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

При цьому, дискреційними є повноваження відповідача - суб`єкта владних повноважень, обирати у конкретній ситуації між альтернативними, кожна з яких є правомірною.

За приписами частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Проаналізувавши дані положення Кодексу, колегія суддів вважає законним і обгрунтованим рішення суду першої інстанції про зобов`язання відповідача прийняти рішення про поновлення виплати пенсії у 100% розмірі ОСОБА_1 , що буде належним способом дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

З урахуванням того, що виплата пенсії позивачу проведено невірно саме з вини відповідача, тому наявні підстави для зобов`язання проведення такої виплати .

Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року -без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 грудня 2020 року.

Головуючий суддяЛ.Т.Черпіцька
Судді: Я.Б.Глущенко
О.Є. Пилипенко