Справа № 640/9617/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 року м. Київ № 640/9617/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІСТ ГРУП»
доКиївської митниці Державної митної служби України
провизнання протиправними та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІСТ ГРУП» (далі - позивач або ТОВ «ВІСТ ГРУП») подало на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Київської митниці Державної митної служби України (далі - відповідач або Київська митниця ДМС України), в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів від 28.03.2020 № 100320/2020/000027/2.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.05.2020 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що 24.01.2019 між ТОВ «ВІСТ ГРУП» і компанією «SOONGWON IND. СО. LTD» укладено контракт № 476-UK, за яким ним здійснювалося імпортування товару з Китаю, у зв`язку з чим 27.03.2020 подано митну декларацію № 100320/2020/616277, в якій визначено вартість товару за першим методом (ціною контракту), та до якої, як вважає позивач, додано всі, передбачені Митним кодексом України, документи, що підтверджують заявлену ним митну вартість. Однак, відповідачем, на думку позивача, протиправно скориговано заявлену ним митну вартість за резервним методом та прийнято оскаржуване рішення від 28.03.2020 № 100320/2020/000027/2.

При цьому, позивач зазначає, що митний орган безпідставно посилається на ненадання імпортером заявки на здійснення послуг з доставки товару, оскільки чинним законодавством подання такого документу не передбачено, контрактом його складання у письмовій формі сторонами не погоджувалося і при декларуванні товару контролюючому органу було надано всі транспортні документи, зокрема підтверджуючі вартість відповідних послуг.

Також позивач вважає протиправною вимогу митного органу щодо надання страхових документів та зазначає, що страхування товару не здійснювалося і відповідно до пункту 8 частини другої статті 53 Митного кодексу України він не повинен був та не міг надати такі документи.

Разом з тим, позивач наполягає на безпідставності зазначення митним органом в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товару інших митних декларацій та стверджує про те, що вони не підтверджують наявності підстав для коригування заявленої ним митної вартості товару за резервним (шостим) методом.

У відзиві на позовну заяву відповідач наполягає на правомірності коригування заявленої позивачем митної вартості товару за резервним методом, зазначає, що позивачем не було надано документів про оплату транспортних витрат, заявки на перевезення товару та документу щодо узгодження тарифів на транспортно-експедиційні послуги. З цих підстав відповідач вважає, що позивачем не підтверджено витрати на транспортування товару до перетину митного кордону.

Позивачем подано відповідь на відзив митного органу, в якій він наводить доводи аналогічні тим, що були ним викладені в його позовній заяві, та зазначає, що доводи відповідача фактично повторюють зміст оскаржуваного рішення про коригування митної вартості, а також наголошує, що на підтвердження вартості транспортування товару митному органу під час проходження процедури митних формальностей було подано повний пакет відповідних документів, копії яких додано до позовної заяви.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

24.01.2019 між ТОВ «ВІСТ ГРУП» (як покупцем) і компанією «SOONGWON IND. СО. LTD» (Китай) (як продавцем) укладено зовнішньоекономічний контракт № 476-UK.

Умовами зазначеного Контракту передбачено, що продавець поставляє покупцеві будівельні тенти на умовах FОВ за правилами Інкотермс-2010.

На підставі вказаного Контракту позивачем здійснювалося імпортування товару на територію України за митною декларацією від 27.03.2020 № № 100320/2020/616277.

На підтвердження митної вартості товару, заявленої за ціною договору за вказаною митною декларацією позивачем митному органу надано наступні документи: пакувальний лист від 26.12.2019 б/н, рахунок-фактура (інвойс) від 26.12.2019 SW19-3270, коносамент від 19.01.2019 G, автотранспортну накладну від 26.03.2020 № 151, декларацію про походження товару від 26.12.2019 SW19-3270, банківський платіжний документ, що стосується товару від 02.03.2020 № 65, рахунок-фактуру про надання транспортно-експедиційних послуг від 25.03.2020 № 18о, зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу, стороною якого є виробник товарів, що декларуються, від 24.01.2019 № 476- UK, договір (контракт) про перевезення від 10.06.2014 № 06/02-2014, заявку-доручення від 10.03.2020 № 31.

Митним органом позивачу було направлено повідомлення від 27.03.2020 № 426299, в якому декларанту запропоновано надати заявку до зовнішньоекономічного контракту; транспортні (перевізні) документи; копію митної декларації країни відправлення; банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності інші платіжні документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; виписку з бухгалтерської документації; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини; каталоги, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару.

У відповідь на вказане повідомлення позивачем було надано пояснення щодо неможливості надати витребувані документи у зв`язку з їх фактичною відсутністю і не обов`язковістю складання та отримання для проведення розмитнення товару, який імпортується, а також, зокрема, повідомлено митний орган, що тарифи з перевезення узгоджені в телефонному режимі і товар додатково не страхувався.

Крім того, позивачем додатково надано митному органу прямий контракт з виробником (без посередників, біржових торгів, договорів комісії, інше), інвойс, в якому зазначена вартість товару, платіжне доручення про оплату товару, що імпортується з зазначенням вартості поставленого товару, коносамент, в якому зазначено постачальника та отримувала товару і умови поставки, автотранспортну накладну, яка підтверджує транспортування саме для позивача, декларацію про походження товару, документи, що підтверджує вартість перевезення товару, договір перевезення, прайс-лист виробника, митну декларацію країни - виробника товарів.

28.03.2020 відповідачем прийнято рішення про коригування митної вартості товарів № 100320/2020/000027/2, відповідно до якого заявлену позивачем вартість імпортованого товару скориговано за шостим (резервним) методом.

Підставами для коригування митної вартості товару у вказаному рішеннях зазначено:

1) позивачем не надано заявку на здійснення послуг по доставці товарі, яка передбачена пунктом 2.1.2 договору від 10.06.2014 № 06/02-2014 на транспортно-експедиційне обслуговування;

2) пунктами 2.2.5 та 2.1.7 зазначеного договору від 10.06.2014 № 06/02-2014 передбачено, що тарифи узгоджуються між замовником та виконавцем, та що по додатковому дорученню та за рахунок замовника виконавець здійснює послуги по страхуванню вантажів, при цьому документ з узгодження тарифів відсутній, інформація щодо страхування вантажу-відсутня;

3) не надано документи щодо доставки товару до митної території які передбачені Порядком заповнення митних декларацій, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 599;

4) відсутні заявки щодо можливої зміни базису умов поставки, передбачені пунктом 4.4. договору поставки від 24.01.2019 №476-ІІК;

5) відсутні документи, щодо витрат по використанню торгівельної марки;

6) наявність у митного органу джерела інформації яким він користується при здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товару та рівню митної вартості: товар 1-3,87 дол. США (МД від 24.04.2019 №ОА500020/2019/202085, МД від 05.12.2019 №иА100020/2019/378644).

Незгода з вищевказаним рішенням відповідача про коригування митної вартості товарів обумовила звернення позивача до суду з цим адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд наголошує на такому.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення регулюються Митним кодексом України (далі - МК України).

Згідно зі статтею 49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

У відповідності до частин першої, другої статті 52 МК України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ним самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації

У статті 53 МК України визначено перелік документів, які декларант повинен подавати для підтвердження митної вартості товару, заявленої у декларації, і методу, обраного для її обчислення.

До таких документів належать: декларація митної вартості, зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності, рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу), якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару, за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару, транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню, якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Прямо передбачено, що в разі якщо документи, зазначені у частині 2 цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

У пунктах 3.16, 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011 № 3018-VI, визначено, що на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

Відповідно до підпункту 4.5.10 пункту 4.5 розділу 4 Порядку виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 631, перевірка правильності визначення митної вартості товарів належить до митних формальностей, що виконуються при митному оформленні митної декларації.

Частиною 1 статті 54 МК України регламентовано, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої, частинами п`ятою-шостою статті 54 МК України орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Орган доходів і зборів з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право: упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості товарів; проводити в порядку, визначеному статтями 345 - 354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску; звертатися до органів доходів і зборів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості; застосовувати інші передбачені цим Кодексом форми митного контролю.

Митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Відповідно до статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

Відповідно до частин другої, четвертої, п`ятої, десятої статті 58 МК України метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

Митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.

Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

При визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються такі витрати (складові митної вартості), якщо вони не включалися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті: 1) витрати, понесені покупцем: а) комісійні та брокерська винагорода, за винятком комісійних за закупівлю, що є платою покупця своєму агентові за надання послуг, пов`язаних із представництвом його інтересів за кордоном для закупівлі оцінюваних товарів; б) вартість ящиків тари (контейнерів), в яку упаковано товар, або іншої упаковки, що для митних цілей вважаються єдиним цілим з відповідними товарами; в) вартість упаковки або вартість пакувальних матеріалів та робіт, пов`язаних із пакуванням; 2) належним чином розподілена вартість нижчезазначених товарів та послуг, якщо вони поставляються прямо чи опосередковано покупцем безоплатно або за зниженими цінами для використання у зв`язку з виробництвом та продажем на експорт в Україну оцінюваних товарів, якщо така вартість не включена до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті: а) сировини, матеріалів, деталей, напівфабрикатів, комплектувальних виробів тощо, які увійшли до складу оцінюваних товарів; б) інструментів, штампів, шаблонів та аналогічних предметів, використаних у процесі виробництва оцінюваних товарів; в) матеріалів, витрачених у процесі виробництва оцінюваних товарів (мастильні матеріали, паливо тощо); г) інженерних та дослідно-конструкторських робіт, дизайну, художнього оформлення, ескізів та креслень, виконаних за межами України і безпосередньо необхідних для виробництва оцінюваних товарів; 3) роялті та інші ліцензійні платежі, що стосуються оцінюваних товарів та які покупець повинен сплачувати прямо чи опосередковано як умову продажу оцінюваних товарів, якщо такі платежі не включаються до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті. Зазначені платежі можуть включати платежі, які стосуються прав на літературні та художні твори, винаходи, корисні моделі, промислові зразки, торговельні марки та інші об`єкти права інтелектуальної власності. Витрати на право відтворення (тиражування) оцінюваних товарів в Україні не повинні додаватися до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари. Порядок включення до ціни розрахунку роялті та ліцензійних платежів визначається Кабінетом Міністрів України; 4) відповідна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу товарів, що оцінюються, їх використання або розпорядження ними на митній території України, яка прямо чи опосередковано йде на користь продавця; 5) витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; 6) витрати на навантаження, вивантаження та обробку оцінюваних товарів, пов`язані з їх транспортуванням до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України; 7) витрати на страхування цих товарів.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що єдиною правовою підставою для прийняття митним органом рішення про коригування заявленої декларантом митної вартості товару є наявність сукупності наступних умов: 1) подання суб`єктом господарювання до митного оформлення неповного пакету документів, перелік яких закріплено у ст. 53 МК України; 2) ненадання на вимогу контролюючого органу додаткової уточнюючої документації; 3) виявлення митним органом розбіжностей у поданій документації, які унеможливлюють визначення митної вартості товару за основним методам (за ціною договору); 4) обґрунтування причин неможливості визначення митної вартості товару за ціною договору (за першим методом).

Перевіряючи правомірність прийняття відповідачем оскаржуваного в цій справі рішення про коригування заявленої ТОВ «ВІСТ ГРУП» митної вартості товару, суд звертає увагу на те, що позивачем при проходженні процедури митних формальностей було надано контролюючому органу всі необхідні документи, передбачені частиною другою статті 53 МК України.

Підстави для відмови в розмитненні імпортованого товару, вказані у спірному рішенні митного органу, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Контролюючий орган у своєму рішенні, а також у відзиві на позов, посилається на те, що позивачем не надано заявку на здійснення послуг по доставці товару, яка передбачена пунктом 2.1.2 договору від 10.06.2014 № 06/02-2014 на транспортно-експедиційне обслуговування, а також не надано документу про узгодження тарифів.

Однак, суд звертає увагу на те, що відповідно до 2.2.3 вказаного договору від 10.06.2014 №06/02-2014, позивач має право надавати доручення як поштою, так і в електронному вигляді і в телефонному режимі, тобто наявність заявки в письмовому вигляді та/або складення окремого документу щодо узгодження тарифів на перевезення за умовами договору не є обов`язковою.

Крім того, подання таких документів не передбачено частиною другою статті 53 МК України, якою визначено виключний перелік документів, які подаються декларантом для підтвердження заявленої ним митної вартості.

Посилання відповідача на те, що позивачем не надано документів щодо доставки товару до митної території, які передбачені Порядком заповнення митних декларацій, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 № 599, суд вважає необґрунтованими, оскільки при імпортуванні товару контролюючому органу було надано довідку про транспортні витрати від 10.03.2020 № 31 по доставці контейнеру № TCNU6825920 на адресу ТОВ «ВІСТ ГРУП» від місця завантаження (на умовах FOB QINGDAO) до митного кордону України (Чорноморський морський рибний порт) на суму 75952,50 грн., коносамент морський від 19.01.2020 № 6, в яких зазначено місце навантаження та вивантаження, постачальник, одержувач вантажу, договір на транспортно-експедиційне обслуговування, рахунок щодо оплати послуг на транспортування від 23.03.2020 № 578, тобто подано відповідні транспортні документи, які надають можливість перевірити, зокрема, вартість перевезення та ідентифікувати партію товару, що розмитнюється.

При цьому, подання вказаних транспортних документів відповідає як приписам МК України, зокрема статті 53, так і Порядку, на який посилається контролюючий орган.

З приводу посилань митного органу на відсутність заявки щодо можливої зміни базису умов поставки, які передбачені пунктом 4.4 договору поставки від 24.01.2019 №476-ІІК, суд зазначає, що визначення умов договору та їх наступне коригування належить до господарського відання відповідних договірних сторін, охоплюється їх комерційною діяльністю і жодною нормою митного законодавства не забороняється.

Доводи відповідача щодо ненадання позивачем документів про вартість страхування вантажу суд відхиляє, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, у даному випадку страхування вантажу позивачем не здійснювалося, що відповідає умовам імпортування товару, погодженим між ним і його контрагентом, і не заборонено законодавством.

Разом з тим, частиною другою статті 53 МК України прямо передбачено, що документами, які підтверджують містять відомості про вартість страхування, подаються лише, якщо страхування товару здійснювалося.

Посилання митного органу на те, що позивачем не надано документів про витрати на використання торгівельної марки, суд вважає безпідставними, оскільки митне законодавство не передбачає необхідності подання таких документів і відповідачем не наведено жодного аргументування з приводу того, яким чином такі документи стосуються саме митної вартості товару на стадії його імпортування.

З огляду на це, суд вважає безпідставними наведені доводи митного органу.

Посилання відповідача на наявність у митного органу інформації про імпортування подібних (аналогічних) товарів за вищою митною вартістю (МД від 24.04.2019 №ОА500020/2019/202085, МД від 05.12.2019 №иА100020/2019/378644) суд вважає необґрунтованими, оскільки при здійсненні коригування митної вартості в рішенні про коригування митний орган обов`язково повинен зазначити докладну інформацію та джерела, які ним використовувалися при визначенні митної вартості за відповідним методом. Тобто, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, крім номера та дати митних декларацій, які були взяті за основу для визначення митної вартості імпортованих позивачем товарів, відповідач повинен був навести конкретну інформацію та критерії, за якими він порівнював відповідних товар з тим, який був імпортований позивачем (період постачання, країну відправлення, умови поставки тощо). У спірному рішенні про коригування митної вартості такі дані відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 809/4367/15 та відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України є обов`язковою для застосування судами.

Крім того, аналізуючи доводи обох сторін, суд звертає увагу й на те, що в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості відповідачем не наведено достатніх підстав, які б вказували не неможливість коригування заявленої позивачем митної вартості товару за жодним іншим методом, що передує резервному (шостому).

Перевіряючи доводи відповідача про те, що здійснення контролю заявленої декларантом митної вартості товарів належить до повноважень митних органів, які були ним реалізовані, а також про те, що позивачем не надано всіх витребуваних у нього додаткових документів, суд зазначає, що митні органи дійсно можуть здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але такі повноваження мають реалізуватися ними у спосіб, установлений законом, тобто в даному випадку витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що так чи інакше впливають на визначення безпосередньо митної вартості.

Водночас, навіть у разі витребування додаткових документів, митний орган має враховувати, що їх ненадання може бути підставою для коригування митної вартості лише тоді, коли подані документи є недостатніми або такими, що в сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації про заявлену митну вартість.

При цьому, слід враховувати, що стаття 53 МК України, якою врегульовано порядок підтвердження декларантом заявленої митної вартості та її перевірки митницею, не містить жодних вимог щодо необхідності додаткового підтвердження ціни, вказаної у документах, які підтверджують митну вартість, зокрема й в рахунку-фактурі та квитанції.

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 809/1884/16 та від 03.04.2018 по справі № 826/8797/16.

Разом з тим, документами, наданими позивачем контролюючому митному органу при здійсненні митного оформлення товару, у їх сукупності підтверджуються всі складові заявленої ним митної вартості товару за ціною договору і наявні в них відомості надають можливість перевірити її правильність.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не було проведено повного та всебічного дослідження поданих декларантом документів, а натомість здійснено коригування заявленої ним митної вартості товарів з формальних підстав, що не відповідають сутності та змісту виниклих правовідносин.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем не доведено правомірності прийняття ним рішення про коригування митної вартості товарів від 28.03.2020 № 100320/2020/000027/2.

Водночас за ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У свою чергу, податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (ст. 4 ПК України).

Разом з тим, суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в п.п. 70, 71 рішення у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE («Рисовський проти України») заява № 29979/04 Європейським судом з прав людини підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування», відповідно до якого, в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Крім того, в рішеннях у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року Європейський суд з прав людини наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що рішення Київської міської митниці ДФС України про коригування митної вартості товарів від 28.03.2020 № 100320/2020/000027/2 є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги ТОВ «ВІСТ ГРУП» - задоволенню.

Відповідно до змісту статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Наразі слід виокремити, що частинами 1 та 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у п. 50 рішення від 13.01.2011 (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначив, що суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином ст. 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог п. 1 ст. 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Таким чином, з огляду на викладені приписи КАС України, керуючись наведеними концептуальними позиціями Європейського суду з прав людини, слід акцентувати, що задоволення позовних вимог саме у спосіб, обраний позивачем, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, враховуючи вищевикладене, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат.

Позивачем у прохальній частині його позовної заяви заявлено вимогу про стягнення понесених ним витрат на сплату судового збору в розмірі 5260,72 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.

Перевіривши такі вимоги заявника та дослідивши документи, що були ним подані на їх підтвердження, суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

У пунктах 4, 6, 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.05.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Згідно зі статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що витрати на сплату судового збору та на професійну правничу допомогу є видами судових витрат і адміністративним процесуальним законодавством регламентовано право позивача на їх відшкодування за умови підтвердження належними доказами.

Заявлені позивачем витрати на сплату судового збору в розмірі 5260,72 грн. підтверджуються платіжним дорученням від 16.04.2020 № 1360.

На доведення витрат позивача на професійну правничу допомогу позивачем до матеріалів справи додано: договір про надання правової допомоги від 29.03.2020 № 03-03/20, додаткову угоду № 2 до договору про надання правової допомоги, договір про надання правової допомоги від 29.03.2020 № 03-03/1/20, ордер серії СМ № 547/10, рахунок-фактуру від 25.05.2020 № СФ-0000019, платіжне доручення від 27.05.2020 № 3690.

В рамках співробітництва з вказаним договором адвокат надав, а клієнт прийняв такі послуги:

- ознайомлення з документами, наданими замовником в електронному та печатному вигляді, які стали підставою для винесення рішення про коригування митної вартості товару та виготовлення копій таких документів для сторін судового провадження (70 грн. /стор.) 50 сторінок х 50 грн. = 3500,00 грн. (6 годин);

- проведення індивідуальної консультації з клієнтом в офісі адвокатського бюро з наданням професійного юридичного висновку з посиланням на законодавство та судову практику, аналіз та підготовка юридичного висновку на підставі зібраних документів щодо застосування законодавства України по скасуванню рішень про коригування митної вартості товару, що імпортується, аналіз судових рішень України з аналогічних питань Європейського суду з прав людини (10 годин) - 4000,00 грн.;

- складання позовної заяви незалежно від об`єму документів та подача позовної до суду (8 годин) - 6000,00 грн.;

- ведення справи в суді 1 інстанції (складання клопотань, запитів, відповідей на відзив, пояснень, участь неменше ніж в 2-х судових засіданнях) -1500,00 грн.

Факт приймання-передачі послуг підтверджується актом наданих послуг від 28.04.2020 за договором про надання правничої допомоги від 29.03.2020 № 03-03/20.

На виконання умов договору адвокатським бюро виставлено позивачу рахунок-фактуру № СФ-0000019 від 25.05.2020 на суму 15 000,00 грн., а позивач оплачено вказаних рахунок, що підтверджується платіжним дорученням № 3690 від 27.05.2020.

В аспекті витрат на професійну правничу допомогу варто зазначити, що суд враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», у справі «East/West Alliance Limited» проти України» та «Ботацці проти Італії» (заява № 34884/97, п. 30), в яких ЄСПЛ, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними.

Так розгляд даної справи відбувається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання; складені адвокатським бюро клопотання та запити у матеріалах справи відсутні.

Відтак, включення до витрат на професійну правничу допомогу послуг із ведення справи в суді 1 на суму 1 500,00 грн., приймаючи до уваги відсутність у акті відомостей щодо визначення затраченого адвокатським бюро часу для виготовлення відповіді на відзив та обсягу досліджених внаслідок цього документів, не є обґрунтованим.

Крім того суд відмічає, що за умовами договору від 29.03.2020 № 03-03/20 клієнт зобов`язаний надати адвокатському бюро документи, що стосуються доручення (п. 2.2.).

З огляду на наведене положення договору, необхідним є отримання адвокатським бюро від клієнта документів для виконання доручення.

Окрім цього про обставини передачі таких документів випливає також з акту від 28.04.2020, за яким адвокатське бюро здійснює ознайомлення з документами, наданими замовником в електронному та печатному вигляді, які стали підставою для винесення рішення про коригування митної вартості товару; забезпечує аналіз та підготовку юридичного висновку на підставі зібраних документів.

Зважаючи на наведене, суд примічає про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження факту передачі клієнтом до адвокатського бюро документів, що стали підставою для винесення рішення про коригування митної вартості товару, а також складеного адвокатським бюро юридичного висновку щодо застосування законодавства України по скасуванню рішень про коригування митної вартості товару, що імпортується, аналіз судових рішень України з аналогічних питань Європейського суду з прав людини.

Відповідно, непідтвердженими, на думку суду, є обставини щодо надання адвокатським бюро відповідних послуг клієнту на суму 7 500,00 грн.

Окремо суд відмічає, що умовами договору не передбачено визначення конкретної вартості однієї години роботи адвокатського бюро.

Відтак не визначення у договорі фіксованого розміру гонорару адвокатського бюро у взаємозв`язку із вартістю години роботи адвоката не вказує про об`єктивність визначення вартості послуг та кількості потрачених годин роботи адвоката, що зазначені у акті від 28.04.2020, зокрема, за складання позовної заяви незалежно від об`єму документів та подачу позовної до суду у межах реальних 8 годин роботи на суму 6 000,00 грн.

За цих обставин суд вважає недоведеними вимоги позивача щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу на суму 15 000,00 грн.

Таким чином суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 5 260,72 грн., понесених ним витрат на сплату судового збору.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІСТ ГРУП» - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Київської митниці Державної митної служби України про коригування митної вартості товарів від 28.03.2020 № 100320/2020/000027/2.

3. Cтягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІСТ ГРУП» (адреса: 41100, Сумська обл., м. Шостка, вул. Привокзальна, 1-А, ідентифікаційний код - 33326775) за рахунок бюджетних асигнувань Київської митниці Державної митної служби України (адреса: 03124, м. Київ, бульв. Вацлава Гавела, буд. 8-А, ідентифікаційний код - 43337359) понесені ТОВ «ВІСТ ГРУП» витрати на сплату судового збору в розмірі 5 260,72 грн. (п`ять тисяч двісті шістдесят гривень та 72 копійки).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко