Справа № 500/2554/19
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 500/2554/19 пров. № А/857/8540/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Довгої О.І. та Глушка І.В.,

з участю секретаря судового засідання - Омеляновської Л.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Півторак В.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.05.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській обл. про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення щодо визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (суддя суду І інстанції: Дерех Н.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 12 год. 45 хв. 25.05.2020р., м.Тернопіль; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 01.06.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

07.11.2019р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління /ГУ/ ДФС у Тернопільській обл. (правонаступником якого є відповідач ГУ ДПС у Тернопільській обл.) № 0102564-536-1914 від 29.05.2019р. про визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачене фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2018 рік на загальну суму 99456 грн. 22 коп.; покласти на відповідача судові витрати по справі (а.с.4-8).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.05.2020р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Тернопільській обл. № 0-1914 від 29.05.2019р.; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 994 грн. 58 коп. (а.с.62-64).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач ГУ ДПС у Тернопільській обл., який у поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.65-67).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності позивача перебувають будівлі та споруди комплексу (майнового комплексу), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач є єдиним власником такого майна, дата державної реєстрації права власності - 22.09.2009р., загальна площа об`єктів - 2671,40 кв.м.

Із урахуванням вказаних даних, керуючись ставкою податків, встановлених рішенням Миролюбівської сільської ради № 190 від 24.10.2017р., у розмірі 1 відсоток від мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018р., позивачу сформовано та вручено податкове повідомлення-рішення № 0102564-536-1914 від 29.05.2019р. про визначення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за вказаний майновий комплекс на суму 99456 грн. 22 коп. (2671,40 кв.м. (база оподаткування) х 37,23 (ставка податку за місяць) х 12 (звітний період)).

Наголошує на тому, що фізична особа - власник об`єктів нежитлової нерухомості, яка призначена для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, не може належати до сільськогосподарських товаровиробників у розумінні норм ПК України.

Також за даними інформаційних баз даних ДПС України ОСОБА_2 не перебуває на обліку як фізична особа підприємець /ФОП/.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у власності позивача перебувають будівлі та споруди комплексу (майнового комплексу), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Опис об`єкта нерухомості: пункт штучного осіменіння загальною площею 25,2 кв.м.; кормокухня загальною площею 52,1 кв.м; корівник, свинарник, конюшня загальною площею 919,8 кв.м, корівник загальною площею 1007,5 кв.м, сінажна яма загальною площею 666,8 кв.м (а.с.13 і на звороті).

Позивач є єдиним власником такого майна, дата державної реєстрації права власності - 22.09.2009р. (1/2 частини) та 22.09.2014р. (1/1 частини); загальна площа об`єктів - 2671,40 кв.м. (а.с.13-15).

На підставі рішення Миролюбівської сільської ради № 190 від 24.10.2017р. відповідачем сформовано та вручено позивачу податкове повідомлення-рішення № 0102564-536-1914 від 29.05.2019р., яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік в розмірі 99456 грн. 22 коп. (2671,40 кв.м. (база оподаткування) х 37,23 (ставка податку за місяць) х 12 (звітний період) (а.с.12, 28, 29).

Окрім цього, за даними інформаційних баз даних ДПС України ОСОБА_2 не перебуває на обліку як ФОП, оскільки припинив свою підприємницьку діяльність 03.02.2017р., цією ж датою знятий з обліку в податковому органі (а.с.54-55).

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати є правовий статус будівлі та вид діяльності, в яких вони використовуються.

Належні позивачу будівлі за своїми групою та класом відповідають будівлям (код 127) «Будівлі нежитлові», клас 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства», визначеними ДК 018-2000 від 17.08.2000р., а тому є будівлями, спорудами сільськогосподарських товаровиробників, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Оскільки основним видом діяльності позивача є розведення свиней (код КВЕД 01.46), тому позивач є сільськогосподарським товаровиробником, який використовує об`єкти нежитлової нерухомості, які йому належать, безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Водночас, судом не здобуто, а учасниками справи не подано належних, достатніх та допустимих доказів, що підтверджували б передачу в оренду, лізинг або доказів, що кореспондують обов`язок позивача сплачувати податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції про задоволення заявленого позову відповідають дійсним обставинам справи та приписам чинного законодавства, з огляду на наступне.

Спірним у цій справі є питання правомірності донарахування податковим органом грошових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік власнику нежитлового приміщення, що віднесене до будівель сільськогосподарського призначення, та можливість застосування положень пп.266.2.2 «ж» п.266.2 ст.266 ПК України в розглядуваному випадку.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує наступне.

Згідно з пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України).

За приписами ст.30 ПК України податкова пільга - це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Підпунктом 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування.

Так, підпунктом «ж» пп.266.2.2 (у редакції, чинній станом на 2018 рік) визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Правовий аналіз цієї норми зумовлює висновок, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Як встановлено судом першої інстанції, основним видом діяльності позивача є, зокрема, вирощування розведення свиней, оптова торгівля живими тваринами, м`ясом і м`ясними продуктами.

Нежитлові будівлі, що належать позивачу на праві власності та використовуються ним безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, як сільськогосподарським товаровиробником, є свинарником, корівником, конюшнею, кормокухнею та ін., що підтверджується реєстраційними документами (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності а.с.13-15).

В ході розгляду справи контролюючий орган не заперечував той факт, що позивач здійснює господарську діяльність шляхом вирощування свиней, проте вважав, що позивач не є сільськогосподарським товаровиробником в розумінні пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України.

Аналогічні доводи зазначені в поданій апеляційній скарзі.

Аналізуючи такі доводи відповідача (апелянта), суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Об`єкти нерухомості, які належать позивачу на праві приватної власності і щодо яких контролюючим органом донараховані податкові зобов`язання, є будівлями/спорудами, призначеними для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Так, згідно з положеннями Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затв. наказом Держстандарту України № 507 від 17.08.2000р., будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси та інше.

Відповідач також не оспорює призначення належних позивачу об`єктів нерухомості для безпосереднього використання у сільськогосподарській діяльності.

Відповідно до пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Тобто, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»).

Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у ст.1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років», під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Крім того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».

Так, згідно з абз.2 ст.1 Закону України № 575-VI від 23.09.2008р. «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Звідси, поняття «виробники сільськогосподарської продукції» є ширшим поняттям, а тому останнє охоплює собою поняття «сільськогосподарські товаровиробники», яке було наведено в ПК України на момент виникнення спірних правовідносин.

Під час судового розгляду було встановлено, що позивач упродовж 2018 року здійснював виробництво сільськогосподарської продукції.

Незважаючи на те, що станом на 03.02.2017р. здійснена державна реєстрація припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , останній підпадає поняття виробника сільськогосподарської продукції.

Надана довідка Чортківської районної державної лікарні ветеринарної медицини № 261 від 30.10.2019р. засвідчує перебування на ветеринарному контролі господарства ОСОБА_1 , зокрема, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.16).

Окрім цього, під час апеляційного розгляду справи позивачем надані додаткові документи, що засвідчують провадження ним протягом 2018 року діяльності по вирощуванню свиней, а саме: накладні на придбання кормів (а.с.128-131), декларації про відповідність м`ясної продукції (а.с.132-133), рахунок-фактуру щодо придбання послуг по забою ВРХ (а.с.134), накладну на придбання поросят (а.с.135), довідки про проведення щеплення поголів`я свиней та перебування господарства на ветеринарному обліку (а.с.136-137), що розцінюються як достовірні докази здійснення позивачем сільськогосподарського товаровиробництва.

З урахуванням викладеного та з огляду на встановлені судами обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника, а належні йому на праві власності нежитлові приміщення не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу положень п.«ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

Таке правозастосування відповідає практиці Верховного Суду (постанови від 10.04.2020р. у справі № 823/1751/17, від 24.04.2020р. у справі №540/2206/19, від 21.10.2020р. у справі № 520/8580/18., яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

Більш того, на користь висновку про те, що нормою п.«ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України передбачена податкова пільга в тому числі й для фізичних осіб, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання.

Так, Законом України № 2628-VIII від 23.11.2018р. підпункт «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Тобто, законодавець уточнив з 01.01.2019р., що сільськогосподарським товаровиробником є як юридичні, так і фізичні особи.

Умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування законодавець визначив цільове призначення їх фактичного використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, а саме: у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку.

Також слід зазначити, що встановлена п. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України пільга стосується діяльності сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для її ведення, зокрема стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про незаконність спірного податкового повідомлення-рішення, оскільки у позивача не виникало обов`язку зі сплати податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки.

Вирішуючи в межах цієї конкретної справи питання правомірності визначення податкового зобов`язання, з огляду на всі фактичні обставини даної справи, колегія суддів визнає, що спірне податкове повідомлення-рішення прийнято відповідачем всупереч вимогам чинного законодавства, без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Баланс інтересів у спірних правовідносинах не був досягнутий шляхом реалізації відповідачем норм права при визначенні податкового зобов`язання позивачу із свавільним втручанням та із покладенням на позивача надмірного тягару.

Водночас, підстав для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів - презумпції правомірності рішень платника податку (у даному випадку відповідно пп.4.1.4 п.4.1 ст.4 та п.56.21 ст.56 ПК України) не виникає, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.

З огляду на викладене, спірне податкове повідомлення рішення № 0102564-536-1914 від 29.05.2019р., яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у розмірі 99456 грн. 22 коп. за податковий період 2018 рік, прийнято відповідачем всупереч вимогам закону, а тому позовні вимоги є підставними та такими, що підлягають задоволенню.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність та обгрунтованість заявлених вимог, а тому розглядуваний позов підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ДПС у Тернопільській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській обл. на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.05.2020р. в адміністративній справі № 500/2554/19 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління ДПС у Тернопільській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді О. І. Довга
І. В. Глушко
Дата складення повного тексту судового рішення: 02.12.2020р.