Справа № 320/7871/20
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2020-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року № 320/7871/20

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації, Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльність,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації, Державної казначейської служби України, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щорічної разової допомоги як особі з інвалідністю II групи за 2020 рік відповідно до статті 13 Законом № 3551-XII у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком (визначеної законом про Державний бюджет України на 2020 рік);

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 разову грошову допомогу до 05 травня 2020 року як особі з інвалідністю внаслідок війни 2 групи внаслідок війни у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII з урахуванням виплачених сум у 2020 році;

- стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду у розмірі 34 280 грн., завданої законом, що визнаний неконституційним.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, визначені Законом України "Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту". Відповідно до статті 13 цього Закону йому має щорічно до 5 травня виплачуватись разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. Однак, не зважаючи на прийняття Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020 №3-р/2020, відповідачем, у квітні 2020 року, щорічна разова грошова допомога до 5-го травня була виплачена позивачу в розмірі меншому, ніж це передбачено законом. У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду про захист порушеного права.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 10.09.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Представник відповідача - Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації в письмовому відзиві поданому до суду позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити з задоволенні позову з тих підстав, що виплата щорічної разової грошової допомоги у 2020 році здійснювалась позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112 "Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", якою встановлений чіткий розмір допомоги до 5 травня для певних категорій. Представник відповідача, також зазначив, що виходячи з реальних фінансових ресурсів державного бюджету, передбачених на виплату грошової допомоги у 2020 році, органи соціального захисту проводять її відповідно до положень Закону України "Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту" у межах бюджетних призначень.

Представник відповідач -2 в письмовому відзиві позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні та зазначив, що оскільки, як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, а тому відповідно до вимог Конституції України, ЦК України Казначейство не повинно нести обов`язок з відшкодування будь-якої шкоди, завданої позивачу діями інших органів державної влади, а позов поданий до Казначейства є безпідставним та необгрунтованим і покладення будь-якої відповідальності на Казначейство свідчитиме про невірне вирішення справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю внаслідок війни 2 групи з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу PCP. які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідним посвідченням.

08 квітня 2020 року (після дати рішення КСУ від 27.02.2020 № З-р/2020) позивач отримав разову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 3 640 гривень, що є меншим ніж розмір, передбачений Законом № 3551-XII (вісім мінімальних пенсій за віком).

З огляду на цей, позивач звернувся із заявою від 08.05.2020 до Управління соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації з проханням здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити щорічну разову допомогу як особі з інвалідністю II групи за 2020 рік відповідно до статті 13 Законом № 3551-ХІІ у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком (визначеної законом про Державний бюджет України на 2020 рік), з урахуванням виплаченої суми у квітні 2020 року.

Однак, він отримав лист від 29.05.2020 № 01-25/920 з відмовою у здійснені перерахунку та виплати недоплаченої суми щорічної разової допомоги. У відповіді Управлінням соціального захисту населення Богуславської районної державної адміністрації зазначено, що виплату щорічної разової допомоги у 2020 році проведено управлінням у розмірі згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 № 112.

У зв`язку із тим, що позивач вважає його права порушено, звернуся до суду з цим позовом.

Водночас, заявляє вимогу про відшкодування шкоди Державою Україна, заподіяної актом, що визнаний неконституційним, та внаслідок якого були порушені права на отримання щорічної разової допомоги до 5 травня у повному обсязі за період дії названого акту.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон) щорічну виплату разової грошової допомоги до 05 травня у встановлених розмірах, здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення зв`язку або через установи банків (шляхом перерахування на особових рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання. Військовослужбовцям, поліцейським, особам начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ України, особам начальницького та рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які проходять службу (крім пенсіонерів), виплата разової грошової допомоги здійснюється шляхом перерахування коштів органами праці та соціального захисту населення на спеціальні рахунки військових частин, установ та організацій за місцем їх служби.

Згідно ст.95 Конституції України, виключно Законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

В Рішенні Конституційного Суду України від 25.01.2012 №3-рп/2012 чітко визначено, що однією з ознак України, як соціальної держави є забезпечення суспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей державні яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомог - принципам пропорційності і справедливості.

Законом України від 28.12.2014 №79-УІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України було доповнено, зокрема пунктом 26, яким установлено повноваження Кабінету Міністрів України в межах бюджетних призначень, установлених законом про Державний бюджет України, визначати розміри грошової допомоги, зокрема, ветеранам війни.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту Закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідно Закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Під час вирішення справ про соціальний захист громадян державні органи керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Таким чином, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету, відповідно до Конституції України та законів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020 зазначені зміни до Бюджетного кодексу України визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Законом України «Про Державний бюджет України» на 2020 рік на виплату щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни і жертвам нацистських переслідувань та соціальна допомога особам, які мають особливі та особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, передбачено видатки в обсязі 1,35 млрд.грн., що дало змогу збільшити розміри такої допомоги для всіх категорій її одержувачів на 7% у порівнянні з 2019 роком.

Порядок виплати грошової допомоги до 05 травня визначено постановою Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112 «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», прийнятою до ухвалення Конституційним Судом України рішення №3-р/2020 від 27.02.2020 року.

Враховуючи викладене та виходячи з реальних фінансових ресурсів державного бюджету, передбачених на виплату грошової допомоги у 2020 році органи соціального захисту населення проводять її відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» у межах бюджетних призначень.

Позивачу було проведено виплату разової грошової допомоги до 05 травня в розмірі 3640 (три тисячі шістсот сорок) гривень у відповідності до виділеної із бюджету на даний вид виплат суми.

Об`єм фінансування Державної бюджетної програми «Щорічна разова грошова допомога ветеранам війни і жертвам нацистських переслідувань та соціальна допомога особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною» забезпечена коштами у розмірі видатків, затверджених Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік».

Конкретний розмір сум відповідним категоріям затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112 «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України №3-р/2020 від 27.02.2020 року у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яким вказані положення визнані неконституційними, не можуть вплинути на стан вже проведених виплат, так як постанова Кабінету Міністрів України від 19.02.2020 №112 «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» була прийнята до прийняття вказаного рішення.

Зважаючи на викладе, не має правових підстав визнати дії УСЗН Богуславської РДА протиправними, так як вони були здійснені у точній відповідності до вимог діючих норм законодавства та постанови Кабінету Міністрів України, як вищого органу виконавчої влади.

Щодо вимоги про стягнення шкоди шляхом списання коштів з рахунку Казначейства, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Із наведеної норми Конституції України вбачається, що умовою вчинення будь-яких дій органами державної влади є:

1) наявність встановленої Законом підстави;

2) наявність встановлених Законом повноважень;

3) визначення Законом способу вчинення відповідних дій.

Сукупність лише усіх трьох вказаних умов дає можливість органу державної влади вчиняти дії прямо передбачені відповідним законодавством.

Казначейство не є розпорядником коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України «Бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України.

Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніжу цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Виключно законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України.»

Згідно з Положенням, Казначейство забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка та управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються. Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає, за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України, самостійним учасником цивільних відносин є держава та інші суб`єкти публічного права.

Так, згідно зі ст. 176 ЦК України держава не відповідає за зобов`язаннями створених нею юридичних осіб та юридичні особи не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави.

Жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що Казначейство повинно нести цивільно-правову відповідальність за неправомірні дії посадових та службових осіб інших органів державної влади або уособлювати Державу.

На підставі наведеного суд враховує, що Казначейство не уособлює Державу як «власника» відповідних бюджетних коштів.

Узагальнюючи зазначене, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду в установленому законодавством України порядку, проте є окремим учасником цивільних відносин та не несе відповідальності за дії органів державної влади, держави або інших суб`єктів.

Оскільки, як випливає зі змісту позову, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, а тому відповідно до вимог Конституції України, ЦК України Казначейство не повинно нести обов`язок з відшкодування будь-якої шкоди, завданої позивачу діями інших органів державної влади, а позов поданий до Казначейства є безпідставним та необгрунтованим і покладення в даному випадку будь-якої відповідальності на Казначейство є неприпустимим.

Аналогічну правову позицію висловлює Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 05.07.2017 по справі № 210/327/15-ц, провадження № 6-9601св 16).

Також суд звертає увагу на те, що за результатами розгляду справи № 910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

З аналогічних підстав не підлягає задоволенню і вимога щодо стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку Казначейства на користь Позивача матеріальної шкоди у розмірі 34 280,00 грн, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Щодо відсутності підстав для стягнення з Державного бюджету України матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

В ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачена аналогічна норма проте, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Суд зазначає, що акти Конституційного Суду України є правовими актами, приймаються спеціально уповноваженим органом, з дотриманням встановлених форми і процедури, і є обов`язковими до виконання на території України.

Проте, акти Конституційного Суду України не регулюють суспільні відносини, оскільки до повноважень Конституційного Суду України не входить нормотворчість. Акти Конституційного Суду України конкретизують чинне законодавство, здійснюють тлумачення положень Конституції.

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № З-рп/2001, від 13.03.2012 №6-ри/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Норми частини третьої статті 152 Конституції України, не є нормами прямої дії і мають відсилочний характер, що передбачає наявність законодавчо врегульованого порядку та механізму, який би регулював відносини щодо відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Таким чином, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, мають визначатись спеціальним законом, який станом на сьогоднішній день не прийнятий, а до прийняття такого закону відшкодування державою шкоди відповідно до частини третьої статті 152 Конституції України на підставі загальних правил здійснюватись не може.

Отже, оскільки на сьогодні механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними, будь-яким законом не врегульований, то у позивача відсутні правові підстави для стягнення майнової шкоди.

Стаття 56 Конституції України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Цивільний кодекс України визначає підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.

Так, відповідно до статті 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної лади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою. Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Як вбачається з позовної заяви, позивач вважає, що майнова шкода, завдана йому прийняттям закону, який визнано неконституційним є підставою для стягнення коштів з Державного бюджету України.

Однак, позивач помилково ототожнює поняття «визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними» та «визнанню нормативно-правового акту незаконним».

Так, визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в статті 21 ЦК України. В частині 2 цієї статті Кодексу зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Суд звертає увагу, що положення Закону, на підставі якого здійснювалось нарахування та виплата позивачу щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, не визнані незаконними та не скасовані.

Крім того, відсутній встановлений законом порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Отже положення ст. 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. У разі, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню.

Статтею 95 Конституції України встановлено правило, за яким виключно Законом «Про Державний бюджет України» визначаються будь-які видатки держави, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Так само п.8 ч.1 ст. 7 Бюджетного кодексу України закріплено принцип цільового використання бюджетних коштів, згідно з яким бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями та бюджетними асигнуваннями.

Суд доводить до відома, що відшкодувати шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, за рахунок Державного бюджету неможливо.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» не передбачено бюджетних призначень на відшкодування вище наведеного виду шкоди.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Терлецька О.О.