Справа № 640/13108/19
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 року м. Київ № 640/13108/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу:

за позовомОСОБА_1
до третя особа:Громадської ради доброчесності Вища кваліфікаційна комісія суддів України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Громадської ради доброчесності , третя особа: Вища кваліфікаційна комісія суддів України , в якому просила суд:

- визнати протиправним і скасувати рішення Громадської ради доброчесності, оформлене протоколом зборів Громадської ради доброчесності від 06.05.2019, в частині затвердження висновку про невідповідність судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики;

- визнати протиправним і скасувати висновок про невідповідність судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності, який затверджено Громадською радою доброчесності 06.05.2019;

- визнати протиправним і скасувати рішення Громадської ради доброчесності, оформлене протоколом зборів Громадської ради доброчесності від 12.05.2019, в частині затвердження висновку про невідповідність судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики;

- визнати протиправним і скасувати висновок про невідповідність судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, який затверджено Громадською радою доброчесності 12.05.2019;

- зобов`язати Громадську раду доброчесності вилучити шляхом видалення (знищення) з офіційного сайту Громадської ради доброчесності висновок про невідповідність судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики від 12.05.2019 (нова редакція);

- стягнути з Громадської ради доброчесності судові витрати.

Ухвалою суду від 30.07.2019 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні).

В обґрунтуванням позовних вимог позивачка зазначила, що оскаржувані висновки ГРД є необґрунтованими, оскільки грунтуються на інформації, здобутій з невідомих джерел, і не підтвердженій відповідними доказами. У висновках відсутні посилання на будь-які джерела інформації, а інформація, використана з довідки НАБУ, є порушенням доступу до конфіденційних даних. Невжиття ГРД передбачених законодавством засобів для збирання інформації щодо судді, зокрема, шляхом надсилання відповідних запитів, свідчить не лише про неповне збирання щодо неї інформації, а й про відсутність наміру щодо надання об`єктивної характеристики судді з метою здійснення кваліфікаційного оцінювання ВККС України, що, в свою чергу, слід розцінювати як невикористання повноважень з метою, з якою це повноваження надане.

Також позивачка зазначила, що висновки ГРД безпосередньо впливають на її права та інтереси щодо здатності здійснювати правосуддя а також безпосередньо впливає на її професійну діяльність та ділову репутацію, оскільки такий висновок знаходиться в матеріалах її суддівського досьє та один з них розміщений на сайті ГРД для вільного доступу усіх без виключення суб`єктів.

Відтак, указані висновки та рішення ГРД, якими вони затверджені, і які за своєю суттю є рішеннями суб`єкта владних повноважень, підлягають визнанню протиправними та скасуванню судом.

Водночас, оскільки станом на час звернення позивачки до суду з даним позовом, на офіційному сайті ГРД розміщено лише один висновок від 12.05.2019, то у разі визнання його протиправним і скасування судом, позивачка вбачає за необхідне зобов`язати відповідача вилучити цей висновок з офіційного сайту ГРД.

Відповідач правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався.

Третя особа надала суду письмові пояснення на позов, які просила врахувати при ухваленні судом рішення за наслідками розгляду цієї справи. Так, ВККС України зазначила про надходження до ВККС України оскаржуваних висновків ГРД з порушенням установленого законодавством строку, у зв`язку з чим ці висновки відповідним рішенням ВККС України були залишені без розгляду, а інформація, що містилася в них була взята Комісією до відома. Водночас рішенням ВККС України від 13.05.2019 №232/ко-19 суддю Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 визнано такою, що відповідає займаній посаді.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Указом Президента України від 20.02.2010 №200/2010 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено на посаду судді Київського окружного адміністративного суду строком на п`ять років.

Указом Президента України від 02.11.2017 №350/2017 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Київського окружного адміністративного суду.

Рішенням ВККС України від 01.02.2018 №8/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання 1 790 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді.

Рішенням ВККС України від 02.03.2018 №33-зп-18 визначено графік проведення іспиту в межах кваліфікаційного оцінювання суддів для 1 673 суддів місцевих судів, зокрема на 05.04.2018 (адміністративна юрисдикція).

У зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 у декретній відпустці по вагітності і пологам її кваліфікаційне оцінювання перенесено.

Листом від 14.06.2018 ВККС України повідомила позивачку, що проведення іспиту в межах кваліфікаційного іспиту в межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді ОСОБА_1 призначено на 27.07.2018. Згідно з листом ВККС України від 10.07.2018 ОСОБА_1 повідомлено про перенесення іспиту на 30.08.2018.

За результатами анонімного письмового тестування ОСОБА_1 набрала 78,75 балів та за виконання практичного завдання - 84 бали, всього 162,75 бали.

Рішенням ВККС України від 26.11.2018 №238/зп-18 затверджено результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді «Іспит», складеного 30.08.2018, за результатами якого ОСОБА_1 допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди», а також на 13.05.2019 призначено співбесіду.

07.05.2019 до ВККС України електронною поштою надійшов висновок про невідповідність судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений рішенням ГРД, оформлений протоколом засідання від 06.05.2019.

10.05.2019 ОСОБА_1 надала свої заперечення ГРД на указаний висновок з клопотанням про його скасування.

У день проведення співбесіди з суддею ОСОБА_1 13.03.2019 до ВККС України електронною поштою надійшла оновлена редакція висновку про невідповідність судді Київського окружного адміністративного суду критеріям доброчесності та професійної етики, затверджена рішенням ГРД, оформленим протоколом засідання від 12.05.2019.

Зважаючи на те, що висновок ГРД про невідповідність судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 надійшов до ВККС України з порушенням установленого законодавством строку, ВККС України під час проведення засідання 13.05.2019 ухвалила протокольне рішення про залишення цього висновку без розгляду, однак інформацію, яка містилася в цьому рішенні та наявна в матеріалах суддівського досьє ОСОБА_1 , було взято до відома.

За результатами кваліфікаційного оцінювання суддя Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 набрала 785,75 бали, що становить більше 67 відсотків від суми максимально можливих балів за результатами кваліфікаційного оцінювання всіх критеріїв та рішенням ВККС України від 13.05.2019 №232/ко-19 визнана такою, що відповідає займаній посаді.

Не погоджуючись із вищевказаними висновками ГРД, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із такого.

Правовий статус та завдання ГРД визначені статтею 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Зокрема, вказаною нормою визначені: 1) мета створення ГРД - сприяння ВККС у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики для цілей кваліфікаційного оцінювання; 2) склад, вимоги до членів, строк їх повноважень та порядок формування Ради; 3) конкретні повноваження ГРД, права та обов`язки її членів.

У статті 88 Закону України «Про судоустрій статус суддів» унормовано, що у разі, якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Частиною четвертою статті 85 цього Закону встановлено, що суддівське досьє, серед іншого, має містити висновок Громадської ради доброчесності (у разі його наявності) (пункт 16).

Отже, згідно із зазначеними нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів», на ГРД покладено функцію щодо участі у проведенні кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Тобто, відповідач приймає участь у формуванні суддівського корпусу, впливає на суддівську кар`єру та наділений з цією метою відповідними владними повноваженнями.

За сферою правового регулювання Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, тобто містить норми саме публічного права.

Висновки ГРД, затверджені відповідним рішенням, як одностороннє владне волевиявлення, є обов`язковими для розгляду іншим суб`єктом, зокрема, ВККС, та є правовим актом індивідуальної дії, на підставі якого виникають публічно-правові відносини.

Отже, процес надання для ВККС висновку про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики, містить усі ознаки владної управлінської діяльності, на основі закону.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Водночас, згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, визначальною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним владних управлінських функцій. Надання правового захисту у порядку адміністративного судочинства правам, свободам, інтересам, що порушені суб`єктом владних повноважень, не пов`язується з обов`язковим віднесенням такого суб`єкта до системи органів державної; влади або місцевого самоврядування та не ставиться у залежність від наявності або відсутності у такого суб`єкта владних повноважень статусу юридичної особи.

Таким чином, суд вважає, що ГРД має всі визначені ознаки «іншого суб`єкта при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства», оскільки Рада здійснює діяльність з виконання покладених на неї Законом України «Про судоустрій і статус суддів» завдань, а тому, відповідно, є суб`єктом владних повноважень в розумінні вимог пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, тобто є належним відповідачем за даним адміністративним позовом.

Оскаржувані висновок має всі ознаки правового акту індивідуальної дії, оскільки він врегульовує відносини щодо конкретно визначеного кола осіб, а саме що позивача, розрахований на застосування при проведенні ВККС України кваліфікаційного оцінювання позивачки та безпосередньо впливають на її права та інтереси щодо здатності здійснювати правосуддя в Київському окружному адміністративному суді, так і безпосередньо впливає на її професійну суддівську кар`єру, оскільки висновок знаходиться в матеріалах суддівського досьє позивачки, а також висновок від 12.05.2019 розміщений на сайті ГРД для вільного доступу усіх без виключення суб`єктів.

Відповідно до вимог статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі також - Конвенція), кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, судам слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини (далі також - ЄСПЛ) у справі «Зінченко проти України», стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечити втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, в якій формі вони закріплені в національному правовому порядку.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Отже, подання даного адміністративного позову є єдиним можливим способом захисту порушених з боку ГРД прав позивача, а тому відмова в його прийнятті та розгляді по суті заявлених вимог означатиме порушення права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, що, в свою чергу, є порушенням вимог як національного законодавства, так і приписів Конвенції та обов`язкової до застосування практики ЄСПЛ.

При цьому, відповідно до практики Верховного Суду України, наведеної, зокрема, в його постанові від 31.05.2016 у справі №21-451а16, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

Отже, оскаржувані позивачкою висновки ГРД від 06.06.2019 та від 12.05.2019, затверджені відповідними рішеннями ГРД, оформленими протоколами її засідань, є рішенням суб`єкта владних повноважень індивідуального характеру, що можуть бути оскаржені до адміністративного суду, до повноважень якого належить здійснення перевірки їх правомірності. Тому позивачка в даному позові обрала належний спосіб захисту своїх порушених прав шляхом визнання протиправними та скасування цих висновків.

Щодо повноважень ГРД суд зазначає, що згідно із зазначеними вище нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на Громадську раду доброчесності покладено функцію щодо участі у проведенні кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Тобто, відповідач приймає участь у формуванні суддівського корпусу, впливає на суддівську кар`єру та наділений з цією метою відповідними владними повноваженнями.

Відповідно до частини першої статті 2 Регламенту Громадської ради доброчесності, схваленого рішенням ГРД від 23.11.2016 року №1/2016 (далі по тексту - Регламент ГРД), завданням Ради як інструменту громадськості, що встановлений Законом, є утвердження доброчесності та високих стандартів професійної етики у суддівському корпусі. З цією метою Рада сприяє Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання шляхом надання інформації про них або висновків про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) цим критеріям.

Положення статті 19 Регламенту Громадської ради доброчесності передбачають, що за результатами аналізу та (або) перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Громадська рада доброчесності колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади. У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

Суд звертає увагу, що поняття «доброчесність» чинним законодавством не визначене, а тому є оціночним поняттям.

Поряд з цим, відповідно до пункту 12 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді), показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС України від 03.11.2016 №143/зп-16, відповідність судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

12.1. Відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї задекларованим доходам;

12.2. Відповідність способу життя судді та членів його сім`ї задекларованим доходам;

12.3. Відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції;

12.4. Наявність обставин, передбачених підпунктами 9- 12, 15- 19 частини першої статті 106 Закону;

12.5. Наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність судді;

12.6. Наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею;

12.7. Загальна оцінка інтегративності (доброчесності) за такими складовими:

12.7.1. Чесність і порядність;

12.7.2. Контрпродуктивна поведінка;

12.7.3. Схильність до зловживань.

Показники, передбачені пунктами 12.1-12.6 цієї глави, оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, зокрема, висновків Громадської ради доброчесності (за наявності); 8) іншої інформації, що включена до суддівського досьє.

Доцільно зазначити, що висновок ГРД, як і будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень, має бути обґрунтованим, ґрунтуватись на достовірних обставинах та підтверджуватись відповідними доказами.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, відповідач, на якого покладено тягар доказування в адміністративному процесі, не надав суду жодних доказів, на підставі яких прийнято оскаржуваний висновок.

Оцінюючи висновок ГРД на предмет його відповідності вимогам чинного законодавства України, суд звертає увагу на наступне.

За містом висновку від 06.05.2019, ГРД, проаналізувавши інформацію про суддю виявила дані, які дають підстави для висновку про її невідповідність критеріям доброчесності та професійної етики Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 , які полягають в тому, що суддя допустила дії або ухвалила рішення, обумовлені політичними мотивами, маніпулюючи обставинами та законодавством. Суддя свавільно встановлювала обмеження у реалізації права на мирні зібрання, що нівелювало реалізацію свободи мирних зібрань, тоді як право на мирне зібрання гарантоване статтею 39 Конституції України, статтею 11 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Так, суддя постановою від 31.12.2013 встановила обмеження права на мирні зібрання (пікетування, пішої ходи, демонстрацій, мітингів, тощо) шляхом заборони суб`єктам, які реалізують право на мирні зібрання, проведення безстрокових заходів (акцій, тощо) з 01.01.2014 по 31.01.2014 по вулиці Івана Франка, 19 у селі Нові Петрівці Вишгородського району Київської області біля та навколо офіційної резиденції Президента України «Межигір`я». Постанова обґрунтована загальними фразами, жодних посилань на конкретні докази, які б свідчили про наявність реальної небезпеки заворушень чи вчинення кримінальних правопорушень, загрози здоров`ю населення або правам і свободам інших людей при проведенні заходів, а також не містить жодного посилання на фактичні обставини, які б виправдали обмеження права на мирні зібрання на який-небудь конкретний період, не кажучи вже про такий тривалий період з 01.01.2014 по 31.01.2014.

При цьому ГРД зазначила, що у відкритті апеляційного провадження було відмовлено у зв`язку з пропуском строку на оскарження.

Додатково надано інформацію, яка не є підставою для висновку, але потребує пояснень судді та обставина, що з інформації її суддівського досьє вбачається суттєва різниця між доходами, отриманими її чоловіком за 2013-2018 роки та його доходами, задекларованими суддею за цей же ж період. У зв`язку з чим висловлено пропозицію щодо необхідності з`ясування невжиття суддею заходів для з`ясування майнового стану чоловіка.

У висновку від 12.05.2019 ГРД відобразила обставини, викладені у попередньому висновку від 06.05.2019 щодо порушення суддею Шевченко А.В. права на мирні зібрання, додатково обґрунтувавши свій висновок практикою Європейського суду з прав людини та незгодою із наданими суддею запереченнями в цій частині, яка, поміж іншого, зазначила, що ухвалою дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 04.04.2017 відмовлено у відкритті дисциплінарного провадження щодо неї за обставинами прийняття згаданого вище судового рішення.

Водночас ГРД повторно вказала на необхідність з`ясування з якою метою суддя не вжила достатніх заходів для з`ясування майнового стану осіб, стосовно яких зобов`язана подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування, внаслідок чого вказала неправдиву інформацію.

Наведене ГРД обґрунтувала тим, що проаналізувавши надані суддею пояснення щодо доходів її чоловіка, а також проаналізувавши доходи сім`ї судді за 2013-2018 роки, шляхом проведення математичних розрахунків, встановила невідповідність між сумою отриманих доходів, коштів, витрачених на придбання майна, та акумульованих сім`єю, що потребувало пояснень судді, зокрема, за період 2013-2014 роки та за 2016 рік.

Водночас ГРД вказала на сумнівність доходів чоловіка судді, отриманих від продажу у 2015 році корпоративних прав своїй матері.

З наведеного вбачається, що відповідач в оскаржуваних висновках надав свою оцінку професійній діяльності судді ОСОБА_1 щодо здійснення правосуддя, а також щодо виконання нею зобов`язань по декларуванню фінансового стану.

Оцінюючи такі висновки відповідача, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Так, законодавцем встановлено розмежування повноважень органів державної влади за певними видами правовідносин.

Наказом Міністра фінансів України від 13 березня 2015 року №333 затверджено Порядок здійснення перевірки достовірних відомостей, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, яким визначено механізм проведення контролюючими органами, зокрема, органами ДФС України, перевірки (арифметичний контроль) відомостей, зазначених у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за минулий рік з метою забезпечення відкритості та прозорості діяльності суб`єктів декларування.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про запобігання корупції» Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - Національне агентство) є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Відповідно пунктів 6, 8 до частини першої статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» до повноважень Національного агентства належать: здійснення моніторингу та контролю за виконанням актів законодавства з питань етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та прирівняних до них осіб; здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій суб`єктів декларування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя суб`єктів декларування.

Отже, для здійснення контролю за дотриманням суб`єктами декларування вимог антикорупційного законодавства в Україні існує спеціальний орган - Національне агентство з питань запобігання корупції (до його створення функції щодо контролю за поданням декларацій здійснювали органи ДФС України).

Відповідно до частини першої статті 108 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.

У розділі VI Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено підстави дисциплінарної відповідальності судді та порядок притягнення до такої відповідальності.

Таким чином, для здійснення дисциплінарного контролю за діяльністю суддів в Україні діє спеціальний орган - Вища рада правосуддя (до її створення діяла Вища рада юстиції).

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Громадська рада доброчесності збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді).

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку про те, що законодавцем встановлено саме такий розподіл компетенції відповідних органів:

- Національне агентство у сфері запобігання корупції (до його створення - органи ДФС) - перевіряє певну інформацію щодо особи, як суб`єкта декларування та приймає відповідне рішення (щодо наявності або відсутності порушень антикорупційного законодавства);

- Вища рада правосуддя - перевіряє інформацію щодо професійної діяльності судді та приймає відповідне рішення (щодо наявності або відсутності порушень);

- ГРД - збирає, перевіряє та аналізує інформацію, яка попередньо оформлена у вигляді відповідних рішень уповноважених на те органів.

Зважаючи на вищевикладене, ГРД не наділена повноваженнями:

- оцінювати законність та обґрунтованість судового рішення та робити висновок про порушення суддею вимог законодавства при ухваленні відповідного рішення, який не підтверджений жодним належним та допустимим доказом.

При цьому суд звертає увагу, що з наданої позивачкою ухвали Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 04.04.2017 №711/2дп/15-17 вбачається, що Вища рада правосуддя як орган, уповноважений здійснювати перевірку щодо професійної діяльності судді, надала свою оцінку діям судді ОСОБА_1 у зв`язку з ухваленням постанови Київського окружного адміністративного суду від 31.12.2013 у справі №810/7160/13-а, та не знайшла підстав для її притягнення до дисциплінарної відповідальності;

- здійснювати перевірку щодо відповідності вимогам чинного законодавства України задекларованих позивачкою відомостей.

При цьому суд звертає увагу, висновок відповідача про невідповідність між отриманими сім`єю судді коштами та задекларованими нею коштами не підтверджується відповідним рішенням Національного агентства з питань запобігання корупції щодо декларацій.

Незважаючи на вищевикладене, в порушення вимог Конституції України відповідач фактично виконав функції Вищої ради правосуддя, Національного агентства з питань запобігання корупції, органів ДФС, отже прийняв оскаржувані висновки з перевищенням наданих йому повноважень, що не узгоджуються з положенням частини другої статті 2 Регламенту ГРД.

За наведених обставин оскаржувані висновки ГРД про невідповідність судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики є необґрунтованими, що дає підстави суду стверджувати про їх протиправність.

Окрім того, суд зазначає наступне.

Як вказано вище, згідно з вимогами частини шостої статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ГРД, зокрема: збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає Комісії інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); надає, за наявності відповідних підстав, Комісії висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє.

ГРД та її члени здійснюють свою діяльність на засадах добросовісності, безсторонності, прозорості, рівноправності членів, політичної нейтральності (стаття 3 Регламенту ГРД).

Відповідно до вимог статті 18 Регламенту, за результатами перевірки та (або) аналізу інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Рада колегією або зборами за відсутності підстав для прийняття (затвердження висновку) може прийняти рішення про надання Комісії інформації щодо доброчесності та (або) етичності поведінки судді (кандидата на посаду судді), якщо вона може бути важливою для цілей кваліфікаційного оцінювання. У рішенні наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до рішення.

Водночас згідно з вимогами статті 19 Регламенту, за результатами аналізу та перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді), Рада колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, якщо визнає достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку або наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади.

У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

Прийнятий колегією ГРД висновок виноситься на збори ГРД для затвердження. ГРД зборами може: 1) затвердити висновок (у тому числі внісши зміни у разі необхідності) і надати його Комісії; 2) скерувати висновок відповідній або іншій колегії ГРД чи окремому члену ГРД для доопрацювання із внесенням на затвердження Ради; 3) прийняти рішення про направлення інформації Комісії без затвердження висновку; 4) відхилити висновок.

Отже, за результатом проведеної перевірки та (або) аналізу отриманої інформації ГРД може прийняти та направити до Комісії або висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, або рішення про направлення (надання) інформації щодо особи.

При цьому, підставою для прийняття висновку є наявність у ГРД або достовірної інформації, або обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики.

Враховуючи наведене, слід зазначити, що згідно з пунктами 169-170 рішення ЄСПЛ від 09.04.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11), «вислів «згідно із законом» вимагає, по-перше, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться, вимагаючи, щоб він був доступний для зацікавленої особи, яка, окрім того, повинна мати можливість передбачити наслідки його дії щодо себе, та відповідав принципові верховенства права (див., серед інших джерел, рішення від 25.03.1998 у справі «Копп проти Швейцарії», п.55, Reports of Judgments and Decisions 1998-II).

Отже, ця фраза передбачає (inter alia), що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, що вплинуть на їхні конвенційні права (див. рішення від 24.04.2008 року у справі «C. G. та інші проти Болгарії», заява №1365/07, п. 39). Крім того, законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. рішення у справі «P. G. та J. H. проти Сполученого Королівства», заява № 44787/98, п. 46, 2001-IX)».

Згідно з вимогами пункту 49 рішення ЄСПЛ від 02.11.2006 у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації регулювати свою поведінку.

Отже, ГРД не мала передбачених законом, а саме статтею 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», підстав для направлення оскаржуваного Висновку до ВККСУ.

З огляду на викладене, висновки ГРД про невідповідність судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджені 06.05.2019 та 12.05.2019 є такими, що складені з порушенням порядку, встановленого чинним законодавством України, що також свідчить про їх протиправність.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя (частина перша статті 6 Конвенції).

Аналогічно до статті 8 Конвенції, невід`ємною частиною положень її статті 6 є практика ЄСПЛ, а саме його рішення у справі «Олександр Волков проти України».

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини виконавцем судової функції може бути не тільки суд, а й інші державні органи. Європейський суд з прав людини встановив критерії, на основі яких визначається, чи виконує орган судову функцію. Так, у справі «Савіно та інші проти Італії» сформульовано такі критерії: наявність організованої процедури; наявність у органу, так званої «повної юрисдикції»; обов`язковість рішення (п. 74 Рішення від 28.04.2009).

Європейський суд з прав людини зазначив, що вирішуючи справу заявника та виносячи обов`язкове для виконання рішення, ВРЮ, парламентський комітет та пленарне засідання парламенту разом виконували функцію суду (пункт 90 рішення у справі «Олександр Волков проти України»).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини «повна юрисдикція» означає можливість органу досліджувати питання факту, дослідити і надати свої висновки щодо всіх доводів зацікавленої особи (параграфи 151-157 Рішення від 21.07.2011у справі «Сігма радіо телевіжн проти Кіпру»).

Отже, приймаючи оскаржувані висновки, ГРД також виконувала функцію суду в розумінні статті 6 Конвенції, оскільки нею досліджувались певні факти, яким надано юридичну оцінку.

Оскільки ГРД не є судовою інстанцією, то не може встановлювати будь-які факти щодо винуватості осіб у вчиненні будь-яких правопорушень, оскільки вказані обставини можуть бути встановлені виключно судом, більше того, ГРД не може публікувати у відкритих джерелах свої висновки, що містять інформацію щодо винуватості осіб.

Відтак, оскаржувані висновки сформовано відповідачем із порушенням принципів, закріплених Конституцією України, що теж свідчить про їх протиправність.

За наведених обставин доводи позивачки про протиправність оскаржуваних висновків є обґрунтованими, що зумовлює необхідність задоволення судом її вимог про визнання цих висновків протиправними та скасування.

Разом з тим, оскільки оскаржувані висновки затверджені рішеннями ГРД, оформленими протоколами зборів ГРД від 06.05.2019 та від 12.05.2019, то зазначені рішення в частині затвердження висновків також є протиправними, що зумовлює необхідність задовольнити вимогу позивачки про визнання їх протиправними та скасування.

Задовольняючи в сукупності вищевикладені позовні вимоги ОСОБА_1 , суд уважає, що з метою захисту її порушених прав та інтересів достатнім їм є задоволення цих вимог шляхом: визнання протиправним і скасування висновку ГРД від 06.05.2019, затвердженого рішенням зборів ГРД, оформленим протоколом від 06.05.2019, та визнання протиправним і скасування висновку ГРД від 12.05.2019, затвердженого рішенням зборів ГРД, оформленим протоколом від 12.05.2019.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Так, в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Ураховуючи таку практику Європейського суду з прав людини, суд уважає, що викладених вище обставин достатньо для того, щоб визнати протиправними і скасувати оскаржувані висновки ГРД.

Згідно з пунктом 5 частини шостої статті 87 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» громадська рада доброчесності має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді. Частиною другою статті 30 «Регламенту Громадської ради доброчесності» встановлено, що інформаційний портал використовується для інформування про діяльність Ради, її рішення та висновки, а також для збору та систематизації інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.

Суд уважає, що оскаржувані висновки ГРД, які є протиправними, не можуть розміщуватись у відкритих джерелах, до надання судом оцінки їхньої правомірності, оскільки є порушенням відповідачем принципу презумпції невинуватості та забезпеченості доведення вини позивачки у вчиненні вказаних відповідачем правопорушень.

Згідно з доводами позивачки станом на час її звернення до суду на офіційному сайті ГРД розміщувався висновок про невідповідність судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений рішенням ГРД, оформлении протоколом зборів від 12.05.2019.

Проте, станом на час вирішення судом даної справи, суд встановив відсутність указаного висновку та відповідно рішення в розділі «Рішення ГРД» в частині, що стосується судді Київського окружного адміністративного суду Шевченко Анни Василівни. Натомість, в указаному розділі стосовно названої судді міститься два примірники висновку ГРД (в форматі «PDF» та «TXT») про невідповідність кандидата на посаду судді Верховного Суду ОСОБА_3 критеріям доброчесності та професійної етики від 18.05.2017, затвердженого рішенням ГРД від 18.05.2017.

Ураховуючи викладене, вимога, в якій позивачка просить суд зобов`язати ГРД вилучити шляхом видалення (знищення) з офіційного сайту Громадської ради доброчесності висновок про невідповідність судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики від 12.05.2019 (нова редакція), є необґрунтованою та не підлягає задоволенню судом.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду позивачки сплатила судовий збір в розмірі 3 842,00 грн., що підтверджується квитанцією від 15.07.2019, тому зазначені кошти підлягають їй частковому відшкодуванню за рахунок відповідача, а саме в розмірі 1/3 від сплаченої суми, що становить 1 280,67 грн.

Керуючись ст.ст.2, 3, 5, 19,77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн НОМЕР_1 ) задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати висновок Громадської ради доброчесності про невідповідність судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики від 06.05.2019, затверджений рішенням зборів Громадської ради, оформленим протоколом від 06.05.2019;

Визнати протиправним і скасувати висновок Громадської ради доброчесності про невідповідність судді Київського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики від 12.05.2019, затверджений рішенням зборів Громадської ради, оформленим протоколом від 12.05.2019.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , іпн НОМЕР_1 ) за рахунок Громадської ради доброчесності (03109, м. Київ, вулиця Генерала М. Шаповала, будинок 9, тел. +41, електронна пошта: ., офіційний сайт: https://) понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 280,67 грн. (одну тисячу двісті вісімдесят гривень 67 коп.).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

Суддя А.С. Мазур