Справа № 160/15940/20
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

02 грудня 2020 р. Справа № 160/15940/20

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Лозицька І.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Інгулецької районної у місті ради, третя особа: Служба у справах дітей виконкому Інгулецької районної у місті ради про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

30.11.2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Інгулецької районної у місті ради, третя особа: Служба у справах дітей виконкому Інгулецької районної у місті ради, в якому просить суд:

- скасувати рішення від 24.09.2020 року б/н відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Інгулецької районної у місті ради (м. Кривий Ріг) про відмову у реєстрації місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, а саме: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати відділ реєстрації місця проживання громадян виконкому Інгулецької районної у місті ради (м. Кривий Ріг) зареєструвати місце проживання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що від шлюбу з громадянином Російської Федерації ОСОБА_3 має спільну малолітню дитину - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак на даний час шлюбні відносини припинено, але у встановленому законом порядку шлюб не розірвано. Разом з дитиною позивач повернувся на територію України, де був зареєстрований у встановленому порядку. Разом з тим, син позивача набув 24.06.2020 року громадянство України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України», про що отримав довідку № 629/20 від 06.07.2020 року, видану ГУ ДМС України в Дніпропетровській області. З метою реєстрації місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , тобто разом з матір`ю, позивач звернувся із відповідною заявою до відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Інгулецької районної у місті ради (м. Кривий Ріг).

Рішенням від 24.09.2020 року б/н відділ реєстрації місця проживання громадян виконкому Інгулецької районної у місті ради (м. Кривий Ріг) відмовив у реєстрації місця проживання малолітньої дитини разом з позивачем, а саме: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі абз. 2 п. 11 Правил місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року, оскільки відсутня згода батька дитини.

З огляду на це, позивач звертається до адміністративного суду, оскаржуючи такі дії відповідача.

Суд при вирішенні питання щодо відкриття провадження у цій адміністративній справі, виходить з наступного.

У відповідності до вимог ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За змістом п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Суд зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції, є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Натомість, однією з визначальних ознак приватноправових відносин, є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника.

Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Разом з тим, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак, не кожен спір за участю суб`єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, відділ реєстрації місця проживання громадян виконкому Інгулецької районної у місті ради 24.09.2020 року відмовив в реєстрації місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, а саме: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , з підстави, передбаченої абз. 2 п. 11 Правил місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02.03.2016 року, а саме: відсутня згода батька дитини.

Так, відповідно до ч.2 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Приписами ч. 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

При цьому, ст. 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей.

Згідно абз. 2 п.11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржуване рішення обумовлено відсутністю згоди батька на реєстрацію місця проживання спільної малолітньої дитини. При цьому, позивач вважає, що між ним та батьком дитини відсутній спір щодо місця проживання дитини, оскільки батько проживає на території іншої держави та взагалі з ним не підтримуються приязні стосунки, а тому отримання згоди на реєстрацію місця проживання дитини разом з позивачем є неможливим.

Таким чином, позивач, розуміючи законодавчі вимоги, що висуваються при реєстрації місця проживання малолітньої дитини, зокрема, наявність згоди другого з батьків, та усвідомлюючи, що оскаржуване рішення від 24.09.2020 року б/н відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Інгулецької районної у місті ради (м. Кривий Ріг) про відмову у реєстрації місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, а саме: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , обумовлено недотриманням позивачем вимог абз. 2 п.11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, тобто за відсутністю фактичного спору з суб`єктом владних повноважень у сфері публічних відносин, звернувся до адміністративного суду із даним позовом з метою отримання адміністративної послуги за відсутності законодавчо визначених підстав для цього.

Так, відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Приписами Закону України «Про охорону дитинства» визначено охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

З огляду на викладене, суд звертає увагу позивача, що саме рішення про визначення місця проживання дитини є підставою для реєстрації місця проживання дитини, незалежно від стосунків батьків, оскільки таке судове рішення буде ефективним способом захисту прав дитини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 752/14614/14-ц, провадження № 61-24204св18.

Також суд зазначає, що крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків відповідно до ст.142 СК України, у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11.07.2017 року Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Водночас, суд враховує, що реєстрація малолітньої дитини ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , фактично визначить місце проживання дитини разом з матір`ю, а при вирішенні цих питань з`ясуванню підлягають, зокрема, такі обставини, як: чи не буде суперечити таке рішення інтересам малолітньої дитини, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків тощо. Таким чином, суду необхідно вирішити цей спір з дотриманням норм міжнародного та національного права; всебічно й повно дослідити обставини справи з урахуванням фактичних, емоційних, психологічних, матеріальних, вікових та медичних чинників, пропорційно та обґрунтовано оцінити інтереси самої дитини, в результаті чого ухвалити рішення, забезпечивши найкращі інтереси дитини.

Так, відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Зважаючи на викладене вище, та на те, що у даній справі спір має приватноправовий характер та не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органу державної влади, суд приходить до висновку, що компетентним судом для вирішення вказаних правовідносин, є суд цивільної юрисдикції. При цьому, розгляд справи в порядку адміністративного судочинства суперечить ст. 19 КАС України, якою визначені межі компетенції адміністративних судів.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, враховуючи, що позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд вважає за необхідне, відмовити заявнику у прийнятті заяви та відкритті провадження за вказаною позовною заявою на підставі п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2016 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження у справі та роз`яснити позивачу, що його позов підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у загальному місцевому суді за правилами, встановленими Цивільним процесуальним кодексом України.

Керуючись статтями 6, 7, 170, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Інгулецької районної у місті ради, третя особа: Служба у справах дітей виконкому Інгулецької районної у місті ради про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали разом з позовною заявою та доданими до неї матеріалами надіслати позивачу.

Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч. 5 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства, повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в строки передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька