Справа № 826/17448/16
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 826/17448/16

адміністративне провадження № К/9901/23887/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Данилевич Н.А.,

суддів: Мацедонської В.Е., Шевцової Н.В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби про визнання незаконною та скасування постанови, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 липня 2017 року (головуючий суддя - Літвінова А.В., судді - Аблов Є.В., Мазур А.С.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року (головуючий суддя - Аліменко В.О., судді - Безименна Н.В., Кучма А.Ю.) у справі №826/17448/16, -

у с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби про визнання незаконною та скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжова М.В. від 27.10.2016 про закінчення виконавчого провадження №36596636 щодо рішення Європейського суду з прав людини №12405/06, виданого 17.01.2013.

Позовні вимоги мотивовано тим, що висновки державного виконавця, покладені в основу оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження, а саме: фактичне виконання рішення у повному обсязі, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки рішення національного суду у повному обсязі не виконано.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року, позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 27.10.2016 про закінчення виконавчого провадження №36596636.

Присуджено здійснені ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) документально підтверджені квитанцією від 21.11.2016 №0.0.656447979.1 судові витрати у розмірі 551,21 грн (п`ятисот п`ятдесяти однієї грн. 21 копійки) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України в особі відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби.

Ухвалюючи судові рішення у справі, суди попередніх інстанцій виходили з того, що підставою для закінчення виконавчого провадження, відкритого на виконання рішення Європейського суду з прав людини, є одночасна наявність двох обставин: 1) підтвердження списання відшкодування; 2) підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України. Позивачем під час судового розгляду справи підтверджено, що останнім отримано суму відшкодування у розмірі 30616,39 грн, що еквівалентно 3000 євро. Проте на підтвердження факту неповного виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01.11.2004 у справі №2-4187/04 у матеріалах справи міститься копія рішення Печерського районного суду міста Києва від 12.04.2006 у справі №2-895/06, у мотивувальній частині якого вказано, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01.11.2004 було виконано державним підприємством «ТВЕЛ» в частині погашення заборгованості із заробітної плати при звільненні у розмірі 13596,43 грн., а також в частині відшкодування Міністерством палива та енергетики України моральної шкоди у розмірі 500,00 грн. Оскільки рішення національного суду - рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01.11.2004 у справі №2-4187/04 - не було виконано у повному обсязі, суди дійшли висновку, що у державного виконавця були відсутні законодавчо мотивовані підстави для закінчення виконавчого провадження №36596636 на підставі фактичного виконання в повному обсязі рішення Європейського суду з прав людини від 17.01.2013 №12405/06.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)

06 листопада 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року, в якій відповідач просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник вказує, що Мін`юстом сплачено на користь позивача суму справедливої сатисфакції у розмірі 30616,39грн, що еквівалентно 3000 євро, а відповідно до інформації, яка міститься в матеріалах виконавчого провадження, рішення національного суду щодо позивача виконано у повному обсязі. Вказує, що застосування заходів індивідуального характеру відповідно до чинного законодавства не покладено на відповідача. Відповідач зазначає, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20.03.2008 у справі №22-1109/2008 встановлено, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01.11.2004 у справі №2-4187/04 виконано, що підтверджується рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12.04.2006.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року зазначену адміністративну справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжовим М.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 15.02.2013 (ВП №36596636), згідно з яким відкрито виконавче провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.01.2013 №12405/06, згідно з яким (а) держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити протягом трьох місяців 3000 євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, зазначених у Додатку 1 та 1500 євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, зазначених у Додатку 2; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацію судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; (b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

При цьому, слід зазначити, що ОСОБА_1 вказаний у Додатку 1 до Європейського суду з прав людини від 17.01.2013 №12405/06.

На виконання вказаного рішення Європейського суду з прав людини на рахунок позивача (стягувача у виконавчому провадженні) платіжним дорученням від 28.03.2013 №730 перераховано 30616,39 грн., тобто грошові кошти, еквівалентні 3000 євро. Факт отримання вказаних грошових коштів позивачем підтверджено.

Надалі, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Єжовим М.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №36596636 від 27.10.2016. У мотивувальній частині даної постанови державним виконавцем зазначено, що рішення суду фактично виконано у повному обсязі, згідно з виконавчим документом. Грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України від 28.03.2013 №730 у розмірі 30616,39 грн. (еквівалент 3000 євро), а відповідно до інформації, яка міститься у матеріалах виконавчого провадження, рішення національного суду, винесеного на користь стягувача, виконано у повному обсязі.

Вважаючи вказану постанову такою, що винесена передчасно та безпідставно, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Суди також встановили, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01.11.2004 у справі №2-4187/04 стягнуто з державного підприємства «ТВЕЛ» на користь ОСОБА_1 27846,40 грн без врахування податкових платежів, а також стягнуто з Міністерства палива та енергетики України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 500,00грн.

Відповідно до обставин, наведених у рішенні Печерського районного суду міста Києва від 12.04.2006 у справі №2-895/06, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13.06.2008, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01.11.2004 було виконано державним підприємством «ТВЕЛ» в частині погашення заборгованості із заробітної плати при звільненні у розмірі 13596,43 грн., а також в частині відшкодування Міністерством палива та енергетики України моральної шкоди у розмірі 500,00 грн.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону примусовому виконанню підлягають, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України (пункт 8 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII).

У силу пункт 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону №1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Нормативно-правовим актом, який регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України, є Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Приписами частин першої - п`ятої статті 8 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що виплата Стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

У разі порушення строку, зазначеного в частині першій цієї статті, на суму відшкодування нараховується пеня відповідно до Рішення.

Протягом одного місяця від дня відкриття виконавчого провадження за Рішенням Орган представництва надсилає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, постанову про відкриття виконавчого провадження та документи, передбачені у пункті "б" частини першої статті 7 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом 10 днів від дня надходження зазначених у частині третій цієї статті документів здійснює списання на вказаний Стягувачем банківський рахунок, а в разі його відсутності - на депозитний рахунок державної виконавчої служби коштів з відповідної бюджетної програми Державного бюджету України. Порядок збереження коштів на депозитному рахунку державної виконавчої служби визначається Законом України «Про виконавче провадження».

Підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства (далі -КАС України), внесені Законом України від 15.01.2020 № 460-ІХ, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина 2 статті 341 КАС України).

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що підставою для закінчення виконавчого провадження, відкритого на виконання рішення Європейського суду з прав людини, є підтвердження списання відшкодування та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України.

Суд зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини з даного приводу, наведеній у рішенні від 15.10.2009 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04), від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, взагалі не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Як встановили суди попередніх інстанцій, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01.11.2004 у справі №2-4187/04 стягнуто з державного підприємства «ТВЕЛ» на користь ОСОБА_1 27846,40 грн без врахування податкових платежів, а також стягнуто з Міністерства палива та енергетики України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 500,00грн.

Обставини отримання позивачем справедливої сатисфакції у розмірі 3000 євро не є спірними між сторонами у справі.

Водночас, щодо виконання рішення національного суду суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували, що обставини, встановлені рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12.04.2006 у справі №2-895/06, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13.06.2008, відповідно до яких рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01.11.2004 було виконано державним підприємством «ТВЕЛ» в частині погашення заборгованості із заробітної плати при звільненні лише частково у розмірі 13596,43 грн., а також в частині відшкодування Міністерством палива та енергетики України моральної шкоди у розмірі 500,00 грн.

Оскільки під час розгляду справи відповідачем не надано доказів виконання вказаного рішення у іншій частині, які слугували підставою для закінчення виконавчого провадження №36596636, суди дійшли правомірного висновку про передчасність постанови про закінчення виконавчого провадження №36596636 від 27.10.2016 та наявність підстав для визнання її протиправною та скасування.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не зазначено.

Суд вважає, що доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій, а зводяться до переоцінки встановлених судами обставин.

Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини 1 статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 жовтня 2017 року у справі № 826/17448/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіН.А. Данилевич В.Е. Мацедонська Н.В. Шевцова