Справа № 640/16165/19
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 року м. Київ № 640/16165/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Смолія І.В., розглянувши в порядку письмового провадження матеріали адміністративної справи

за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва»

до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення № 16 від 22.07.2019

встановив:

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» (надалі також - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві (надалі також - відповідач), в якому просить суд скасувати рішення № 16 від 22.07.2019 про застосування адміністративно-господарських санкцій за порушення вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Позивачем в якості підстав позову, зазначено, зокрема, наступне:

- рішення № 16 прийняте з порушенням порядку та способу, встановленому Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон № 877-V);

- позивач не порушував вимоги щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, а також ч. 2 ст. 12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» (далі - Закон № 5007-VI) та п. 7 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 року № 869 (далі - Порядок/Постанова № 869);

- у відповідача відсутні повноваження центрального органу виконавчої вади, що реалізує державну політику з контролю за цінами на день складання акту перевірки дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін № 1101-10 від 18.03.2019 року (далі - акт перевірки).

Відповідачем на адресу суду подано відзив, в якому він посилається, зокрема, на наступне:

- позивач невірно трактує норми чинного законодавства при визначенні терміну «адміністративно-господарські санкції» та «розпорядження щодо усунення порушень вимог законодавства»;

- відповідно до ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV (далі - Закон № 1875-IV) та пунктів 5-7 Порядку № 869 позивач, як виконавець послуги, здійснює розрахунки економічно-обґрунтованих витрат на надання житлово-комунальних послуг і подає їх органу, уповноваженому здійснювати встановлення тарифів;

- згідно ст. 1 Закону № 5007-VI застосування ціни - продаж товару за встановленою ціною;

- відповідно до схем «Прибиральних територій» та експлікацій по 240 будинках Деснянського району (додаток 2 до акту перевірки) включено площі вулиць (доріг) та застосовано приведений коефіцієнт 1;

- до складової розрахунку тарифу на послуги прибирання прибудинкової території включено площу, яку закріплено на праві повного господарського відання за КП ШЕУ;

- уніфікована форма акта перевірки затверджена наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 14.08.2013 року № 965 (далі - наказ № 965);

- суб`єкт господарювання, допустивши до перевірки посадових осіб органу державного нагляду, втратив право визнати незаконними наслідки такої перевірки з формальних підстав.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

25.07.2019 року позивачу надійшло рішення № 16, яким, з посиланням на п. 6 ч. 1 ст. 18 та п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону № 5007-VI, до нього застосовано штраф у розмірі 100 відсотків необґрунтовано одержаної виручки у розмірі 1 671 054,28 грн. (один мільйон шістсот сімдесят одна тисяча п`ятдесят чотири грн. 28 коп.).

Рішення № 16 обґрунтовується тим, що матеріалами планової перевірки, проведеної головним спеціалістом відділу контролю за регульованими цінами Бондаренко І. О. (акт перевірки дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін № 1101-10 від 18.03.2019 року), встановлено порушення керуючою компанією порядку формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

В рішенні № 16 відповідачем також зазначається наступне:

- перевіркою встановлено, що керуючою компанією, в період з 01.03.2016 року по 28.02.2019 року, порушено вимоги щодо формування та застосування тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що зафіксовано в акті перевірки;

- всього мешканцям Деснянського району м. Києва за послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з 22.07.2018 року по 28.02.2019 надлишково нараховано суму у розмірі 1 671 054,28 грн., чим було порушено вимоги п. 7 Порядку № 869, ч. 2 ст. 12 Закону № 5007-VI, за що передбачена відповідальність згідно пункту 1 ч. 1 ст. 20 Закону № 5007-VI.

Позивач не погоджується з розпорядчим документом відповідача - рішенням № 16, у зв`язку з чим вирішив звернутись до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд зауважує наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, регулюються Конституцією України, Господарським кодексом України (далі - ГК України), Законами № 877-V та № 5007-VI, Постановою КМУ № 869, Постановою КМУ № 342 та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Спеціальним нормативно-правовим актом, що визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) (далі - державний нагляд) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду, їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду є Закон № 877-V.

Відповідно до ст. 239 ГК України органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання, зокрема, такі адміністративно-господарські санкції: вилучення прибутку (доходу); адміністративно-господарський штраф.

Адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб`єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб`єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом (ч. 1 ст. 250 ГК України).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону № 5007-VI до суб`єктів господарювання застосовуються адміністративно-господарські санкції за порушення вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін - вилучення необґрунтовано одержаної виручки, що становить позитивну різницю між фактичною виручкою від продажу (реалізації) товару та виручкою за цінами, сформованими відповідно до запровадженого способу регулювання (крім тих, що на постійній основі надають житлово-комунальні послуги або мають адресного споживача), та штраф у розмірі 100 відсотків необґрунтовано одержаної виручки.

Позивач посилається на порушення відповідачем правової процедури здійснення перевірки та оформлення її результатів шляхом складення акта перевірки не за уніфікованою формою, оскільки порушення, зафіксовані у ньому, покладені в основу рішення № 16.

Відповідач зазначає, що після допуску до перевірки, позивач втратив право посилатись на процедурні порушення, допущені органом державного нагляду під час перевірки та оформлення її результатів.

Суд вважає такі доводи відповідача необґрунтованими з огляду на наступне.

Недопуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки є не обов`язком суб`єкта господарювання, а його правом, що передбачено нормами абзаців 5 та 12 ст. 10 Закону № 877-V. Відповідно, реалізація права на судовий захист своїх прав та інтересів не може перебувати у залежності від використання особою своїх прав на їх позасудовий захист.

Положення ст. 19 Конституції України встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ст. 55 Конституції України).

Право на судовий захист відображене і ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у ст. 2 КАС України.

Незалежно від прийнятого суб`єктом господарювання рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи у подальшому наслідки проведеної перевірки у вигляді відповідних рішень, суб`єкт господарювання не позбавлений можливості посилатись на порушення органом державного нагляду вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суд повинен надавати правову оцінку у першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень іншого законодавства.

Вказане відповідає правовим позиціям Верховного суду, що викладені у постановах від 21.02.2020 року у справі № 826/17123/18 та від 16.09.2020 року у справі № 200/11514/19-а.

Згідно абз. 2 ст. 1 Закону № 877-V, державний нагляд - це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Заходами державного нагляду є планові та позапланові заходи, які здійснюються, зокрема, у формі перевірок (абз. 3 ст. 1 Закону № 877-V).

На виконання норми абз. 1 ч. 5 ст. 7 Закону № 877-V, направлення на проведення заходу № 901 від 01.03.2019 року (далі - направлення) отримано директором комунального підприємства 04.03.2019 року.

Судом встановлено, що в порушення абз. 11 ч. 3 ст. 7 Закону № 877-V у направленні відсутній один з його обов`язкових реквізитів - предмет здійснення заходу, а також у ньому не зазначений перелік питань залежно від цілей заходу та ступеня ризику, щодо яких повинна здійснюватися перевірка комунального підприємства, що є порушенням абз. 9 ч. 2 ст. 5 Закону № 877-V.

Позивач посилається на відсутність уніфікованої форми акта перевірки, розробленої, затвердженої та опублікованої у встановленому порядку органом державного нагляду.

Ч. 4 ст. 4 Закону № 877-V закріплено, що виключно законами встановлюються органи, уповноважені здійснювати державний нагляд у сфері господарської діяльності. Орган державного нагляду не може здійснювати державний нагляд у сфері господарської діяльності, якщо закон прямо не уповноважує такий орган на здійснення державного нагляду у певній сфері господарської діяльності та не визначає повноваження такого органу під час здійснення державного нагляду.

Державний нагляд здійснюється, зокрема, за принципами неприпустимості дублювання повноважень органів державного нагляду, неприпустимості здійснення заходів державного нагляду різними органами державного нагляду з одного й того самого питання та наявності одного органу державного нагляду у складі центрального органу виконавчої влади (абзаци 9 та 14 ст. 3 Закону № 877-V).

Ч. 4 ст. 19 ГК України визначено, що органи державної влади і посадові особи, уповноважені здійснювати державний контроль і державний нагляд за господарською діяльністю, їх статус та загальні умови і порядок здійснення контролю і нагляду визначаються законами.

Вказана норма виходить з конституційного принципу, що встановлює - органи державної влади, місцевого самоврядування діють у межах повноважень, та у спосіб, передбаченими Конституцією України та законами України (ст. 19 Конституції України).

Згідно ст. 16 Закону № 5007-VI, органами державного контролю та спостереження у сфері ціноутворення є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з контролю за цінами та інші органи, визначені законом.

Отже, суд приходить до висновку, що виключно законом встановлюється орган, уповноважений здійснювати державний нагляд за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Заходи державного нагляду - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом (абз. 3 ст. 1 Закону № 877-V).

Згідно статей 16 та 17 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» (далі - Закон № 3166-VI) центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції, а одним з основних їх завдань є, зокрема, здійснення державного нагляду.

Утворення та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень (ч. 3 ст. 5 Закону № 3166-VI).

Згідно п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 року № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» (далі - Постанова КМУ № 442), утворено Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (далі - Держпродспоживслужба), поклавши на Службу, що утворюється, функції, зокрема, із здійснення державного контролю за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Держпродспоживслужба, відповідно до покладених на неї завдань (пп. 11 п. 4 Положення про Держпродспоживслужбу), у сфері дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, здійснює, зокрема, державний нагляд за дотриманням вимог формування, встановлення та застосування державних регульованих цін та державний нагляд за достовірністю інформації, зазначеної у документах про формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Держпродспоживслужба здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи (п. 7 Положення про Держпродспоживслужбу).

З огляду на вищевикладене, виключно Держпродспоживслужба та головне управління, як її територіальний орган, є органами державного нагляду за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Згідно ч. 15 ст. 4 Закону № 877-V, при здійсненні заходів державного нагляду посадові особи органів державного нагляду зобов`язані використовувати виключно уніфіковані форми актів.

Абз. 1 ч. 2 ст. 5 Закону № 877-V визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну регуляторну політику, політику з питань нагляду у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності та дерегуляції господарської діяльності, розробляє Методику розроблення критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду, та Методику розроблення уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.2018 року № 342 (далі - Постанова КМУ № 342) затверджені Методика розроблення критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду (контролю) (далі - Методика 1) та Методика розроблення уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду (далі - Методика 2).

Уніфіковані форми актів з переліком питань затверджуються органом державного нагляду та оприлюднюються на його офіційному веб-сайті протягом 5 робочих днів з дня затвердження у порядку, визначеному законодавством (абз. 8 ч. 2 ст. 5 Закону № 877-V).

Згідно з п. 1 Методики 2, вона встановлює єдиний підхід до розроблення органами державного нагляду уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду.

Уніфікована форма акта перевірки розробляється органом державного нагляду та оприлюднюється на його офіційному веб-сайті протягом п`яти робочих днів з дня її затвердження (абз. 1 п. 2 Методики 2).

Відповідно, саме Держпродспоживслужба, як орган державного нагляду за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, зобов`язана виконати норму абз. 8 ч. 2 ст. 5 Закону № 877-V, затвердити уніфіковану форму акта та оприлюднити її на власному офіційному веб-сайті протягом п`яти робочих днів з дня затвердження у порядку, визначеному законодавством. Судом встановлено та підтверджується доводами відповідача, що вказані дії не були вчинені.

Проте, відповідач стверджує, що уніфікована форма акта перевірки дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін затверджена Наказом № 965.

Судом встановлено, що реквізити акта перевірки, складеного за результатами планової перевірки позивача та уніфікованої форми акта перевірки, затвердженої Наказом № 965, є ідентичними, крім одного - назви органу - Державна інспекція з контролю за цінами.

В порушення абз. 5 ч. 4 ст. 7 Закону № 877-V у акті перевірки, складеному відповідачем, відсутній один з обов`язкових реквізитів - предмет державного нагляду.

Судом встановлено, що відповідач безпідставно використовує у своїй діяльності уніфіковану форму акта, затверджену Наказом № 965.

Згідно Положення про Мінекономрозвитку (в редакції станом на дату державної реєстрації Держпродспоживслужби 31.07.2015 року та на дату здійснення планової перевірки позивача; з 11.09.2019 року - Мінекономіки), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року № 459, Мінекономрозвитку є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує, зокрема, формування державної політики у сфері захисту прав споживачів, державної політики з контролю за цінами, державної регуляторної політики та державної політики з питань ліцензування, дозвільної системи, нагляду у сфері господарської діяльності.

Ст. 92 Закону № 877-V, яка регламентує повноваження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань державного нагляду у сфері господарської діяльності, не визначені повноваження такого органу здійснювати державний нагляд за господарською діяльністю у сфері ціноутворення.

Постанова КМУ № 442, в редакції станом на дати видання Наказу № 965, державної реєстрації Держпродспоживслужби 31.07.2015 року та на дату здійснення планової перевірки позивача, також не визначала Мінекономрозвитку (Мінекономіки) як орган, що здійснює державний нагляд за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

Відповідачем не наведено жодного посилання на відповідний закон та його норму, відповідно до якого Мінекономрозвитку (Мінекономіки) є органом державного нагляду у вказаній сфері.

З вказаного вбачається, що дублювання повноважень Мінекономрозвитку (Мінекономіки) та Держпродспоживслужби України (та її територіальних органів) забороняється законом і вказане міністерство не є органом державного нагляду у сфері державного нагляду за формуванням, встановленням та застосуванням державних регульованих цін і, відповідно, і не уповноважене розробляти, затверджувати та оприлюднювати уніфікований акт у цій сфері.

При цьому, слід також враховувати норму абз. 15 ст. 3 Закону № 877-V, якою встановлено презумпцію правомірності діяльності суб`єкта господарювання у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків суб`єкта господарювання та/або повноважень органу державного нагляду та норму ч. 7 ст. 4 Закону № 877-V, якою визначено, що у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов`язків суб`єкта господарювання або повноважень органу державного нагляду, така норма трактується в інтересах суб`єкта господарювання.

Відповідно, повноваження Держпродспоживслужби щодо розробки, затвердження та опублікування уніфікованої форми акта перевірки визначені спеціальним Законом № 877-V.

Судом також встановлено, що уніфікована форма акта перевірки, затверджена Наказом № 965, не відповідає уніфікованій формі акта, затвердженій Постановою КМУ № 342 у 2018 році.

Згідно п. 6 Методики 2 уніфікована форма акта перевірки розробляється згідно з додатком 2.

Уніфікована форма акта перевірки, затверджена Наказом № 965, не відповідає уніфікованій формі акта, затвердженій Постановою КМУ № 342 і на відміну від уніфікованої форми акта перевірки, що міститься у додатку 2 Методики 2, в уніфікованій формі акта перевірки, що затверджена Наказом № 965 відсутні або не співпадають більшість реквізитів. Зокрема, відсутні такі реквізити, як «вид суб`єкта господарювання за класифікацією суб`єктів господарювання (суб`єкт мікро-, малого, середнього або великого підприємництва), ступінь ризику», «Ступінь ризику суб`єкта господарювання», «Перелік нормативно-правових актів, відповідно до яких складено перелік питань щодо проведення заходу державного нагляду (контролю)», «Перелік питань для суб`єктів господарювання щодо здійснення контролю за діями (бездіяльністю) посадових осіб органу державного нагляду (контролю)», «оцінка суб`єкта господарювання щодо професійного рівня посадових осіб органу державного нагляду (контролю), які проводили захід державного нагляду (контролю)», що є порушенням п. 5 Методики 2.

З 01.01.2017 року, на законодавчому рівні, було докорінно змінено порядок розроблення та затвердження органами державного нагляду уніфікованої форми акта, що складається за результатами здійснення заходів державного нагляду.

Так, Закон № 877-V, в редакції станом на 11.08.2013 року, не містив норми абзаців 1 та 2 ч. 2 ст. 5 (з`явилися в редакції цього Закону станом на 01.01.2017 року) щодо обов`язку Державної регуляторної служби України розробити Методику розроблення критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду (контролю) та Методику розроблення уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду (контролю), які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Із початком застосування нової Методики 2 всі критерії та уніфіковані форми актів, розроблені органами державного нагляду на підставі методик, затверджених постановами Уряду України, що втратили чинність згідно з п. 2 Постанови КМУ № 342, є нечинними, оскільки вони не відповідають новій Методиці 2 щодо розроблення актів.

Зважаючи на вищевикладене, посилання відповідача на те, що жодним уповноваженим органом чи судом не визнано уніфіковану форму акта, затверджену Наказом № 965, повністю чи в окремій частині такою, що не відповідає вимогам законодавства, шляхом прийняття відповідного рішення чи акту є необґрунтованими з огляду на те, що відповідач використовує у своїй діяльності уніфіковану форму акта перевірки, затверджену органом на те не уповноваженим і ця уніфікована форма акта не відповідає Методиці 2, Постанові КМУ № 342 та затвердженій нею уніфікованій формі акта.

Згідно абзаців 6 та 7 ч. 2 ст. 5 Закону № 877-V критерії, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду, затверджуються Кабінетом Міністрів України за поданням органу державного нагляду і залежно від ступеня ризику орган державного нагляду визначає перелік питань для здійснення планових заходів (далі - перелік питань), що затверджується наказом такого органу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 року № 1064 затверджено критерії, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду за дотриманням суб`єктами господарювання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін Державною службою з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (далі - Постанова КМУ № 1064).

Відповідач не надав доказів, що станом на дату планової перевірки позивача, відповідним наказом органу державного нагляду було затверджено перелік питань для здійснення планових заходів, залежно від ступеня ризику.

Проте, Головне управління не обґрунтувало і те, яким чином уніфікована форма акта із переліком питань, затверджена Наказом № 965 у 2013 році, відповідає новим єдиним підходам до розроблення органами державного нагляду критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду і які впроваджені у 2017 році. Розробка критеріїв ризику органом державного нагляду зумовлює необхідність визначення цим же органом переліку питань та внесення їх до уніфікованої форми акта.

Суд також враховує, що застосування органом державного нагляду норми п. 4 Методики 2 не вбачається можливим, оскільки перегляд уніфікованої форми акта не може бути здійснений у зв`язку із відсутністю у органу державного нагляду затвердженої ним же форми акта, а розробка критеріїв ризику органом державного нагляду (з урахуванням вимог Методики 1 та Постанови КМУ № 1064) зумовлює необхідність визначення ним же переліку питань та внесення їх до уніфікованої форми акта (абзаци 7 та 9 ч. 2 ст. 5 Закону № 877-V).

Крім цього, у вказаній нормі відсутні будь-які посилання щодо застосування (або незастосування) її положень до уніфікованих форм актів, що затверджені та опубліковані до набрання нею чинності. Затвердження нової Методики 1 зумовлює зміну переліку питань для здійснення заходів державного нагляду, що вносяться до уніфікованої форми акта.

Відповідно, уніфікована форма акту перевірки має відповідати не лише нормам Закону № 877-V, а й враховувати критерії, встановлені законодавством для визначення ступеня ризику, що враховується органом державного нагляду під час визначення переліку питань для здійснення планового заходу, що затверджується наказом такого органу.

Отже, застосування форми акту, яка не враховує положення Методик 1 та 2, порушує принцип «належного урядування» та унеможливлює проведення перевірок без затвердження нової уніфікованої форми акту.

Судом також встановлено, що акт перевірки та уніфікована форма акта, затверджена Наказом № 965 не відповідають п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.08.2013 року № 752, п. 2 Методики розроблення уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду та уніфікованій формі акта перевірки, що затверджені цією ж постановою (втратила чинність на підставі Постанови КМУ № 342).

Відповідачем, до відзиву на позовну заяву, долучено копію запиту про надання інформації від 04.03.2019 року (далі - запит), який підписаний начальником відділу головного управління Д. Л. Курочкою.

Ст. 18 Закону № 5007-VI та абз. 4 ч. 1 ст. 9 Закону № 877-V наділяють саме орган державного нагляду правом на одержання копій документів від суб`єктів господарювання.

Отже, письмова вимога, яка оформлюється органом державного нагляду, як центральним органом виконавчої влади, мала бути зареєстрована в уповноваженому органі - головному управління та виконана на бланку із зазначенням реєстраційного індексу.

Ч. 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, допустимість як властивість доказів поєднує в собі декілька вимог. Доказ вважається допустимим, якщо він отриманий уповноваженим суб`єктом, з дотриманням належної правової процедури та є закріпленим у відповідному джерелі.

З урахуванням приписів статей 72-76, 90 КАС України, судом встановлено, що запит

не є офіційним документом головного управління, на ньому відсутні будь-які реєстраційні дані про отримання його примірника позивачем, а сам він підписаний особою, що не приймала участь у здійсненні перевірки та не підписувала акт перевірки.

В порушення п. 1 глави 3 розділу III Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 року № 1000/5 та абз. 1 п. 33 Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних органах та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 55 від 17.01.2018 року, запит не містить реєстраційного індексу, а тому не є таким, що внесений до документаційного фонду головного управління. З урахуванням приписів абз. 1 п. 1 ч. 1, пунктів 2 та 3 ч. 1 Закону № 5007-VI запит про надання інформації мав бути зареєстрований в уповноваженому органі - головному управлінні.

Витребування начальником відділу головного управління на власний розсуд певного переліку документів від позивача, за відсутності у направленні переліку питань для перевірки, не відповідає об`єму прав відповідача, визначеному Законом № 877-V та порушує основні принципи державного нагляду, визначені ст. 3 цього ж Закону.

Відповідно, позивач був позбавлений права реалізувати обов`язок, визначений абз. 4 ст. 11 Закону № 877-V, та надати документи для перевірки, оскільки відповідачем не визначений перелік питань у направленні. Доказів іншого матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано.

Відповідно, суд зазначає, що з дотриманням встановленого порядку та способу, головним управління не реалізовано право на отримання від комунального підприємства копій документів для перевірки відповідно до її предмету.

Отже, запит не відповідає критеріям допустимості, достатності та достовірності доказів, а тому суд не бере його до уваги.

З огляду на встановлені судом факти, вищенаведені порушення правової процедури здійснення планової перевірки та оформлення її результатів відповідачем є фундаментальними.

Щодо правомірності видання відповідачем рішення № 16 судом встановлено наступне.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 18 Закону № 5007-VI відповідач, як уповноважений орган, має право приймати рішення про застосування адміністративно-господарських санкцій за порушення вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.

П. 1 ч. 1 ст. 20 Закону № 5007-VI передбачає застосування адміністративно-господарської санкції до суб`єкта господарювання за порушення вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін - вилучення необґрунтовано одержаної виручки, що становить позитивну різницю між фактичною виручкою від продажу (реалізації) товару та виручкою за цінами, сформованими відповідно до запровадженого способу регулювання (крім тих, що на постійній основі надають житлово-комунальні послуги або мають адресного споживача), та штраф у розмірі 100 відсотків необґрунтовано одержаної виручки.

Позивач зазначає, що актом перевірки не встановлено одержання ним необґрунтованої виручки у сумі 1 671 054,28 грн.

Здійснивши аналіз змісту рішення № 16, судом встановлено, що відповідач посилається на порушення позивачем вимог як щодо формування тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, так і його застосування, що зафіксовано в акті перевірки.

В той же час, рішення № 16 не містить детального опису порушення, що повністю відповідало б змісту порушень, зазначених в акті перевірки. Суд зауважує, що рішення № 16 містить посилання виключно на акт перевірки, в якому відсутні будь-які посилання на встановлені суми необґрунтовано одержаної позивачем виручки і не містить посилань на вимоги нормативно-правових актів, які були порушені позивачем внаслідок порушення вимог щодо застосування тарифу. Період - з 22.07.2018 року по 28.02.2019 року - зазначений відповідачем у рішенні № 16, є лише складовою частиною періодів, зазначених відповідачем в абзацах 1-7 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки.

Із змісту рішення № 16 не вбачається можливим чітко визначити, за яке саме порушення, зазначене в акті перевірки, відповідачем застосовано штраф у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону № 5007-VI. Також, у вказаному рішенні відсутні будь-які посилання на документ, яким встановлено суму одержаної позивачем необґрунтованої виручки у розмірі 1 671 054,28 грн.

У відзиві на позовну заяву, як підставу для видання рішення № 16, відповідач також посилається на порушення позивачем вимог щодо формування та застосування тарифу.

Згідно п. 5 та п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону № 5007-VI, застосуванням ціни є продаж (реалізація) товару за встановленою ціною, а формуванням ціни є механізм визначення рівня ціни товару.

У додаткових поясненнях від 22.11.2019 року відповідач стверджує, що за перше порушення штраф не застосовувався з огляду на прийняту 12.06.2019 року Верховним судом постанову у справі № 826/8441/17.

У додаткових поясненнях від 13.12.2019 року відповідач посилається на те, що у додатках 1, 2 та 3 до акту перевірки наведені розрахунки головного управління.

У додаткових поясненнях від 13.01.2020 року головне управління наводить наступний розрахунок суми штрафу:

«В ході перевірки виявлені порушення на суму 189 892,54 * 36 міс.= 6 836 131,45 грн. за 36 місяців (без ПДВ). Сума з ПДВ 8 203 357,74 грн., що складає 227 871,04 грн. з ПДВ в місяць та 7 595,70 грн з ПДВ в день. Адміністративно-господарські санкції застосовуються за 7 місяців та 10 днів: 227 871,04 грн. х 7 міс. = 1 595 097,28 грн., 10 днів х 7 595, 70 грн. = 75 957 грн. Таким чином, сума штрафу складає: 1 671 054,28 грн. з ПДВ».

Водночас, порушення, які зафіксовані в абзацах 1-4 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки йдеться саме про застосування тарифу.

Додаток 2, наданий відповідачем разом із відзивом на позовну заяву, має назву «тротуарів на баланс ШЕДів та застосування некоректних коефіцієнтів приведення прибудинкових площ» та не містить будь-яких посилань на реквізити акта перевірки. На сторінці 6 цього додатку, в кінцевій графі «всього» колонки «зниження нарахувань по ж/б за місяць, грн.» зазначено суму 189 892,54 грн.

Таким чином, вищевказаний розрахунок відповідача є необґрунтованим, оскільки ні актом перевірки, ні додатком 2 не встановлено суму необґрунтовано одержаної виручки у сумі 6 836 131,45 грн. Акт перевірки та додаток 2 не містять будь-якої інформації про те, що сума 189 892,54 грн. є сумою необґрунтовано одержаної виручки за 1 місяць. Проте, у акті перевірки зазначено виключно про період з 01.03.2016 року по 28.02.2019 року без будь-яких посилань на помісячні розрахунки.

Відповідно, помноження відповідачем суми 189 892,54 грн. на 36 місяців не відповідає змісту акта перевірки та додатку 2.

Суд також враховує, що у складених відповідачем акті перевірки та додатках відсутня інформація про встановлення розмірів фактичної виручки від продажу (реалізації) товару, виручки за цінами, сформованими відповідно до запровадженого способу регулювання та позитивної різниці між ними.

Відповідачем, в порушення ч. 3 ст. 77 КАС України, таких документів суду не надано, в акті перевірки про такі документи, їх зміст та реквізити не зазначено.

З урахуванням змісту терміну «застосування ціни» відповідач наділений правом на перевірку документації позивача щодо того, за якою саме ціною ним була продана послуга. Однак, відповідач вказаним правом не скористався. Встановлення факту та суми необґрунтовано одержаної виручки неможливе без перевірки застосування позивачем тарифу (ціни).

Зважаючи на норми ст. 250 ГК України, посилання відповідача на неї та враховуючи, що в абзацах 3, 4 та 7 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки зазначено періоди з 01.07.2017 року по 20.12.2018 року, з 21.12.2018 року по 28.02.2019 року, з 01.03.2016 року по 28.02.2019 року, суд здійснює оцінку правомірності видання рішення № 16 з урахуванням змісту висновків, зазначених відповідачем в абзацах 1-7 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки.

В абзацах 1-3 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки, з посиланням на судові рішення в адміністративній справі № 826/8441/17, зазначено, що згідно наданих під час перевірки даних на балансі позивача обліковується 534 багатоквартирних житлових будинків (додаток 1), в період з 01.07.2017 року по 20.12.2018 року застосовано тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які встановлені протиправним та скасованим Розпорядженням № 668 від 06.06.2017 року, згідно рішення суду. В період з 21.12.2018 року по 28.02.2019 року застосовано тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які не встановлені рішенням органу місцевого самоврядування.

Ст. 18 Закону № 5007-VI визначений вичерпний перелік прав органу державного нагляду. Так, відповідач, має право, зокрема:

- проводити у суб`єктів господарювання в установленому порядку планові та позапланові перевірки: достовірності зазначеної у документах інформації про формування, встановлення та застосування державних регульованих цін; бухгалтерських книг, звітів, кошторисів, декларацій, показників реєстраторів розрахункових операцій та інших документів незалежно від способу подання інформації, пов`язаних з формуванням, встановленням та застосуванням державних регульованих цін; наявності виписки або витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також документів, що посвідчують особу, в посадових осіб;

- одержувати відповідно до законодавства у письмовій формі пояснення, довідки і відомості з питань, що виникають під час проведення перевірки;

- одержувати безоплатно від суб`єктів господарювання, що перевіряються, копії документів та інші відомості, необхідні для здійснення державного нагляду за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, документів, що можуть підтверджувати їх порушення, платіжних доручень, квитанцій, що підтверджують факт перерахування до бюджету коштів у разі застосування адміністративно-господарських санкцій, а також довідки, підготовлені суб`єктами господарювання на їх вимогу;

Зважаючи на відсутність питань у направленні на перевірку, відсутність факту належного витребування відповідачем, як органом державного нагляду, будь-якої документації, визначеної ст. 18 Закону № 5007-VI, відсутність такої документації в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що відповідач здійснив перевірку поза межами наданих йому повноважень. Відповідач не здійснив перевірку визначених законом документів та фактично не мав права на їх перевірку в межах здійснюваного ним заходу. Суд бере до уваги, також, той факт, що посадові особи відповідача, які здійснювали перевірку, всупереч абз. 9 ч. 2 ст. 5 Закону № 877-V, самостійно визначили питання, щодо яких вони здійснила перевірку позивача.

Закон № 5007-VI не надає права відповідачу, як уповноваженому органу, не здійснюючи фактичну перевірку визначеної законом документації про застосування цін (тарифів), визначати порушення у діяльності суб`єкта господарювання на підставі судових рішень.

Визначивши у акті перевірки факт щодо застосування позивачем тарифу з 01.07.2017 по 20.12.2018, відповідач не витребував та не надав належну оцінку документації щодо застосування у цей період позивачем певного тарифу. Тобто, відповідач мав повноваження перевірити, за яким саме тарифом позивачем фактично була продана у вказаний період послуга, що ним надається. Встановлення органом місцевого самоврядування певного тарифу не є підтвердженням того, що саме його було застосовано і саме органи державного нагляду, в даному випадку - відповідач, мають повноваження перевірити, чи продана послуга саме за встановленим тарифом, а не будь-яким іншим.

Відповідач обмежився висновками вищевказаних судових рішеннь, що не відповідає змісту та об`єму його повноважень відповідно до ст. 18 Закону № 5007-VI.

В матеріалах справи, також, відсутні докази на підтвердження висновку відповідача щодо застосування позивачем тарифу на послуги, які не встановлені рішенням органу місцевого самоврядування в період з 21.12.2018 року по 28.02.2019 року. Суд зазначає, що рішеннями органу місцевого самоврядування встановлювались тарифи на послуги та їх структури. В акті перевірки відсутня інформація про які саме послуги йдеться у вказаному висновку. Відсутні витребувані докази на підтвердження застосування позивачем певного тарифу у цей період, його розмір та суму отриманих коштів за надані позивачем послуги.

Судом також враховуються висновки Верховного суду, що містяться у постанові від 12.06.2019 року у справі № 826/8441/17, та приймається до уваги, що вказаною постановою судові рішення у вказаній справі скасовані. За таких обставин, суд виходить з того, що Розпорядження від 06.06.2017 року № 668 не визнавалось протиправним та не скасовувалось в судовому порядку.

Отже, висновки відповідача щодо порушення позивачем вимог щодо застосування тарифу є безпідставним.

Відповідачем, до матеріалів справи, подано копію додатку 1, що містить назву «Розрахунок різниці тарифів плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій згідно розпоряджень КМДА від 30.04.2015 року № 442 та від 06.06.2017 року № 668. У додатку 1 відсутні посилання на акт перевірки, складений відповідачем та його реквізити. Сам акт перевірки складений на п`яти аркушах, про що у ньому ж і зазначено.

Про складення такого додатку 1 акт перевірки жодних посилань не містить, оскільки його зміст та назва не відповідають висновкам абз. 2 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки». Відповідно, додаток 1 не може вважатися таким, що складений за результатами проведеної перевірки позивача.

Окрім зазначеного, судом встановлено, що у розділі «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки відповідачем встановлено, зокрема, що абз. 6 п. 2 Порядку № 869 визначено, що послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг.

Проте, відповідачем не встановлено конкретних фактів надання послуг без урахування встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу (Розпорядження № 442 або № 668), його структури, періодичності та строків надання послуг, відсутності копії такого рішення при підписанні договору про надання послуг.

Посилання відповідача у акті перевірки та рішенні № 16 на порушення позивачем ч. 2 ст. 12 Закону № 5007-VI щодо економічної обґрунтованості державних регульованих цін, суд вважає безпідставним з огляду на наступне.

Відповідно до норми вказаної статті, державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу.

Відповідно до абз. 1 п. 2 Порядку № 869 (в редакції чинній на момент затвердження тарифу Розпорядженням № 668), тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій є сукупною (загальною) вартістю надання таких послуг, розрахованою на основі економічно обґрунтованих планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість або єдиного податку.

Згідно абз. 3 п. 2 Порядку № 869 тариф на послуги розраховується окремо за кожним будинком залежно від запланованих кількісних показників послуг, що фактично повинні надаватися для забезпечення належного санітарно-гігієнічного, протипожежного, технічного стану будинків і споруд та прибудинкових територій з урахуванням переліку послуг згідно з додатком до цього Порядку.

Ст. 21 Закону № 1875-IV (в редакції, чинній на дату прийняття Розпорядження КМДА № 668) визначено, що виконавець має право, зокрема, розробляти і подавати на затвердження розрахунки щодо рівня цін/тарифів на житлово-комунальні послуги першої і другої групи (пункти 1 та 2 та ч. 1 ст/ 14 цього Закону) в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п. 7 Порядку № 869 (в редакції станом на дату прийняття Розпорядження № 668 про встановлення тарифів), витрати з прибирання прибудинкової території (ручним та механізованим способами) визначаються за відповідною формулою, де Вр - витрати з прибирання прибудинкової території без залучення спеціалізованих машин (механізмів) (ручним способом); Вм - витрати з прибирання прибудинкової території із залученням спеціалізованих машин (механізмів) (механізованим способом); Пз - сумарна загальна площа (зазначена у технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) (якщо в технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) не відображені та невідкореговані площі, необхідні для розрахунку тарифу на послуги, застосовуються площі, які зазначені в актах, складених за результатами проведених обмірів житлового фонду); Оз - заробітна плата; Вф - сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; Н - накладні витрати; М - матеріальні витрати; І - обов`язкові платежі до бюджету; Ппт - площа прибудинкової території, яка прибирається механізованим способом; Нпрт - норматив (норма) прибирання одиниці площі прибудинкової території спеціалізованими машинами (механізмами); Вм1 - вартість машино-години роботи спеціалізованих машин (механізмів).

В матеріалах справи відсутні докази, що відповідач витребував від позивача документацію про розрахунок ним планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість або єдиного податку (по кожному будинку окремо). Не подані такі докази відповідачем і до матеріалів справи. Акт перевірки також не містить будь-яких фактів не виконання позивачем вимог пунктів 6 та 7 Порядку № 869.

Без перевірки здійснених позивачем розрахунків витрат, прибутку та документації, що покладається в їх основу, у відповідача відсутні підстави стверджувати про економічну необґрунтованість відповідного тарифу і, відповідно, відсутні підстави стверджувати, що позивачем порушені вимоги щодо формування тарифу на послуги.

В абз. 6 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки зазначено, що до складової розрахунку тарифу на послуги прибирання прибудинкової території включено площу, яку закріплено на праві повного господарського відання за КП «Шляхо-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» у м. Києві на підставі Наказу Головного управління з питань майна Київської міської державної адміністрації від 21.02.2002 року № 23 (додаток № 2).

В абз. 7 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки зазначено, що таким чином, позивачем, в період з 01.03.2016 року по 28.02.2019 року порушено вимоги щодо формування тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій: за послугу прибирання прибудинкової території, власникам квартир, мешканцям 240 з 534 будинків Подільського району м. Києва, приведена прибудинкова площа яких складає 111889,09 м2 з 2447176,15 м2.

При цьому відповідач, в абз. 5 акта перевірки посилається на п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» № 417-VIII (далі - Закон № 417-VIII), якою визначено, що «прибудинкова територія» це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Згідно ч. 7 п. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон № 3038-VI) містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Згідно ч. 3 ст. 2 Закону № 3038-VI містобудівна документація розробляється на паперових і електронних носіях на оновленій картографічній основі в цифровій формі як набори профільних геопросторових даних у державні геодезичній системі координат УСК-2000 і єдиній системі класифікації та кодування об`єктів будівництва для формування баз даних містобудівного кадастру.

Документація із землеустрою (землевпорядна документація) - затверджені в установленому порядку текстові та графічні матеріали, якими регулюється використання та охорона земель державної, комунальної та приватної власності, а також матеріали обстеження і розвідування земель авторського нагляду за виконанням проектів (абз. 4 ст. 1 Закону України «Про землеустрій», далі - Закон № 858- IV).

Суд зауважує, що в контексті змісту поняття «формування ціни», визначеного Законом № 5007-VI та приписів Порядку № 869 (пункти 1, 2, 5-7) відповідач наділений повноваженнями виключно на перевірку обґрунтованості здійснених виконавцем послуг розрахунків витрат на послугу прибирання прибудинкової території.

Зважаючи на період, за який відповідач встановив порушення з боку позивача, судом встановлено, що це період дії двох розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), якими встановлені тарифи на вказані послуги - № 442 від 30.04.2015 року та № 668 від 06.06.2017 року.

Здійснення виконавцем розрахунків витрат на вказані послуги є передумовою встановлення органом місцевого самоврядування тарифу.

П. 7 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 442) визначено, що витрати з прибирання прибудинкової території (Впт) визначаються за формулою Впт=(Оз+Вф+Н+М+І):Пз, де Оз - заробітна плата; Вф - відрахування із заробітної плати внесків до Пенсійного фонду України та інших фондів соціального страхування; Н - накладні витрати; М - матеріальні витрати; І - обов`язкові платежі до бюджету; Пз - сумарна загальна площа (зазначена у технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку).

Отже, Порядок № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 442) взагалі не передбачав включення до розрахунку витрат будь-яких інших площ, ніж сумарна загальна площа (зазначена у технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку).

Додаток 2 має назву «тротуарів на баланс ШЕДів та застосування некоректних коефіцієнтів приведення прибудинкових площ», не містить посилань на акт перевірки, його реквізити та дату його створення.

Згідно абз. 1 п. 2 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 442) тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій - вартість надання таких послуг, розрахована на основі економічно обґрунтованих планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість.

З урахуванням приписів абзаців 1 та 3 пунктів 2 та 7 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 442) судом встановлено, що визначення відповідачем дати порушення позивачем порядку формування тарифу з 01.02.2016 року є безпідставним, оскільки станом на цю дату позивач не здійснював розрахунок витрат у відповідності до п. 7 Порядку № 869. При цьому відповідачем, у встановлений законодавством порядок та спосіб, не витребувані документи що свідчать про здійснення позивачем розрахунків таких витрат та подання їх до органу місцевого самоврядування для визначення вартості надання послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та встановлення тарифу. Не витребувана, по кожному будинку окремо, документація, що необхідна була для розрахунку таких витрат і була покладена в їх основу.

Чотири схеми, які подані відповідачем разом із відзивом на позовну заяву, не можуть вважатися документацією, на підставі якої позивач здійснював розрахунки витрат на послугу прибирання прибудинкової території. Не містять зазначені схеми і будь-якої інформації, передбаченої складовими формули, що визначена п. 7 Порядку № 869. Доказів іншого відповідачем не надано.

При цьому судом враховується, що надані відповідачем копії схем не завірені у встановленому законодавством порядку як такі, що відповідають оригіналу. Позивач заперечує про створення ним вказаних схем, а в акті перевірки відсутні будь-які посилання на використання позивачем саме цих схем під час розрахунків витрат на послуги.

Отже, висновки відповідача щодо включення позивачем до складової розрахунку тарифу на послугу прибирання прибудинкової території площі, яку закріплено на праві повного господарського відання за КП «Шляхо-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» у м. Києві на підставі Наказу Головного управління з питань майна Київської міської державної адміністрації від 21.02.2002 року № 23 є безпідставними та не підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідач не надав жодних обґрунтувань тому, що посадові особі головного управління, за відсутності у направленні питань для перевірки, самостійно, заповнюючи графи акта перевірки, визначили які саме документи підлягають перевірці. Безпідставним є зазначення у акті перевірки позначки «НІ» по всім питанням п. 4 Розділу «Питання, що підлягають перевірці», оскільки згідно п.п. 3.11. та п.п. 3.13. бухгалтерські документи до перевірки не вимагались.

Виключно первинна бухгалтерська документація містить інформацію про застосування позивачем тарифу (ціни) у певний період, однак така документація не витребувана, в матеріалах справи відсутня, посилання на її реквізити у акті перевірки відсутні. Відповідно, відповідач безпідставно сформував висновок про порушення позивачем порядку застосування та формування державної регульованої ціни, оскільки жодних документів з цього питання не вимагав та не перевіряв.

Судом також враховується те, що у п.п. 4.1. розділу «Питання, що підлягають перевірці» зазначено «правильність застосування цін (тарифів), встановлених Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування» та проставлено відмітку «НІ». В розділі «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки взагалі відсутній детальний опис документів та їх реквізитів, що свідчать про перевірку питання застосування позивачем певного тарифу (ціни) у відповідні періоди. Детальний опис виявлених порушень відсутній.

Теж саме стосується питань та документів, зазначених у підпунктах 4.2., 4.3., 4.4, 4.6.

По питанням та документам, що зазначені у підпункті 4.7. акта перевірки слід зазначити, що висновок «НІ» також є безпідставним, оскільки у акті перевірки відсутні висновки про те, у чому саме полягає порушення позивачем способів державного регулювання цін (тарифів) визначених законодавством, при встановленні цін (тарифів) та відсутні посилання на норму законодавства, яка у зв`язку із цим була порушена. При цьому слід зазначити, що позивач не наділений повноваженнями на встановлення цін (тарифів) і, відповідно, не міг порушити способи їх встановлення.

Висновки акта перевірки взагалі не підтверджують фактів перевірки посадовими особами будь-яких питань та документів щодо застосування та формування позивачем державних регульованих цін (тарифів) з урахуванням змісту цих термінів, що визначені ст. 1 Закону № 5007-VI.

Посилання відповідача на включення позивачем тротуарів до розрахунку тарифу та застосування некоректних коефіцієнтів приведення прибудинкових площ (як зазначено відповідачем у Додатку 2) у період з 01.02.2016 року по 05.06.2017 року (останній день дії тарифу, встановленого Розпорядженням № 442) є безпідставними та не підтверджуються наявними у справі доказами.

06.06.2017 року розпорядженням № 668 затверджені нові тарифи на послугу прибирання прибудинкової території та на послугу з прибирання і вивезення снігу, посипання призначеної для проходу та проїзду частини прибудинкової території протиожеледними сумішами.

Згідно абз. 1 п. 2 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 668) тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій є сукупною (загальною) вартістю надання таких послуг, розрахованою на основі економічно обґрунтованих планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість або єдиного податку.

Відповідно до п. 7 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 668), витрати з прибирання прибудинкової території (ручним та механізованим способами) визначаються за відповідною формулою, де Вр - витрати з прибирання прибудинкової території без залучення спеціалізованих машин (механізмів) (ручним способом); Вм - витрати з прибирання прибудинкової території із залученням спеціалізованих машин (механізмів) (механізованим способом); Пз - сумарна загальна площа (зазначена у технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) (якщо в технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) не відображені та невідкореговані площі, необхідні для розрахунку тарифу на послуги, застосовуються площі, які зазначені в актах, складених за результатами проведених обмірів житлового фонду); Оз - заробітна плата; Вф - сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; Н - накладні витрати; М - матеріальні витрати; І - обов`язкові платежі до бюджету; Ппт - площа прибудинкової території, яка прибирається механізованим способом; Нпрт - норматив (норма) прибирання одиниці площі прибудинкової території спеціалізованими машинами (механізмами); Вм1 - вартість машино-години роботи спеціалізованих машин (механізмів).

Містобудівна та землевпорядна документація, а також інша документація, що підтверджує здійснення позивачем розрахунків витрат на послуги у відповідності до положень вказаних пунктів Порядку № 869 станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 668 відповідачем не витребувана і не досліджена, посилання на неї в акті перевірки відсутні, в якості доказів така документація відповідачем до матеріалів справи не подана. Суд зауважує, що відповідачем не доведено, що містобудівна та землевпорядна документація має містити або містить інформацію, що необхідна для розрахунку витрат відповідно до формул, визначених вищевказаними пунктами Порядку № 869.

Також, суд зазначає, що Схеми прибудинкових територій, які подані позивачем до матеріалів справи згідно клопотання відповідача, не є документами про розрахунки витрат на послугу відповідно до формули, визначеної п. 7 Порядку № 869. Матеріалами справи та планової перевірки не підтверджуються витребування та перевірка відповідачем таких схем. У вказаних схемах взагалі відсутні такі площі як тротуари, а в акті перевірки посилання на вказані схеми відсутні, а тому не мають для суду доказового значення в силу положень статей 73-76 КАС України.

В акті перевірки та додатку 2 відсутні будь-які посилання на те, яким нормативно-правовим актом встановлені певні коефіцієнти приведення натуральної площі та в чому саме полягає порушення позивача щодо таких коефіцієнтів. Відповідно, посилання відповідача на обов`язок позивача застосовувати певні коефіцієнти, не відповідають змісту поняття «формування ціни» та змісту п. 7 Порядку № 869 і не підтверджуються відповідними документами про розрахунки позивачем витрат на послугу прибирання, оскільки вони не витребувані відповідачем під час перевірки.

Абзаци 1-7 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки, додатки 1 та 2 не містять будь-якої інформації про встановлення факту одержання позивачем необґрунтованої виручки та її суми. Зазначення відповідачем в останній колонці додатків 1 та 2 формулювань «різниця нарахувань по кв. ж.б. за 18 міс.» та «зниження нарахувань по ж/б за місяць, грн.» не свідчать про те, що відповідачем встановлено та обраховано суму необґрунтовано одержаної виручки. Зазначені відповідачем формулювання не є тотожними змісту поняття «необґрунтовано одержана виручка», що визначене п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону № 5007-VI. До матеріалів справи відповідачем не подані будь-які документальні докази, що отримані ним під час планової перевірки позивача, та які свідчать про одержання останнім необґрунтованої виручки та її суми.

Цифрові дані, що внесені відповідачем до таблиці додатку 2 не підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи (крім графи «тариф на прибирання прибудинкової території грн./м2). Такі докази (документи) не описані в акті перевірки та в порушення ч. 2 ст. 77 КАС України відповідачем суду не надані. Тариф, що вказаний відповідачем у додатку 2, затверджений Розпорядженням № 442 у 2015 році і припинив свою дію у 2017 році у зв`язку із затвердженням нового тарифу Розпорядженням № 668. Отже, розрахунок, зроблений відповідачем за період з 01.04.2016 року по 31.03.2019 року є хибним, оскільки протягом цього періоду діяли два тарифи.

При цьому, у рішенні № 16 відповідачем застосовано формулювання «надлишково нараховано суму», яке не є тотожним змісту поняття «необґрунтовано одержана виручка».

Посилання відповідача на Правила дорожнього руху, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, судом до уваги не приймаються, оскільки вказаний нормативно-правовий акт встановлює єдиний порядок дорожнього руху на всій території України і не встановлює та не врегульовує правовий режим формування та обслуговування прибудинкових територій навколо житлових будинків, не унормовує зміст терміну «прибудинкова територія» та не врегульовує порядок розрахунку витрат на послугу прибирання прибудинкової території. Актом перевірки не встановлено порушення позивачем будь-яких норм вказаних Правил.

Посилання відповідача на норми Закону № 417-VIII є безпідставними, оскільки на діяльність позивача вони не поширюються з огляду на те, що він не є управителем жодного багатоквартирного будинку, що розташований на території Деснянського району м. Києва та адреси яких зазначені в додатках 1 та 2. Про порушення норм Закону № 417-VIII в акті перевірки та рішенні № 16, нічого не зазначено.

Посилання відповідача щодо виконання позивачем таких робіт з утримання прибудинкової території, як прибирання асфальту вулиці (дороги), проїздів вздовж вулиць не ґрунтуються на висновках акта перевірки та не відповідають інформації, що зазначена у складеному відповідачем додатку 2, а також не відповідають назві цього додатку.

Посилання відповідача на порушення позивачем п. 3.1 розділу 3 Норм часу та матеріально-технічних ресурсів, норми обслуговування для робітників при утримання будинків, споруд та прибудинкових територій є необґрунтованими, оскільки акт перевірки не містить детального опису порушення позивачем приписів вказаної норми.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість висновків акта перевірки та протиправність оскаржуваного рішення № 16 щодо порушення позивачем ч. 2 ст. 12 Закону № 5007-VI, п. 7 Порядку № 869 та застосування до нього адміністративно-господарської санкції у вигляді штрафу. Відповідно, рішення № 16 підлягає скасуванню.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 72 КАС України).

Відповідно до ст. 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Суд, оцінюючи акт перевірки як доказ, повинен встановити відповідність його критерію допустимості.

Повне та всебічне встановлення обставин справи здійснюється виключно на підставі підтверджених належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами учасників справи або таких міркувань та доводів стосовно певних обставин, які не потребують доведення. Докази, одержані з порушенням закону, не приймаються.

Використання доказів, отриманих з порушенням встановленого порядку, призводять до несправедливості судового розгляду в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи має їх використання вирішальне значення для вирішення справи по суті.

Відповідно, з урахуванням встановлених судом фактів, акт перевірки є таким, що одержаний з порушенням порядку його складення.

Ст. 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом , запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись принципом верховенства права, гарантованим ст. 8 Конституції України та ст. 6 КАС України, суд, на підставі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04, 10.02.2010) Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27.09.2001 року).

За приписами ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На переконання суду, відповідач, достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його доводи щодо правомірності оскаржуваного рішення № 16, суду не надав.

Ст. 79 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язок надання правової кваліфікації відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначення, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору покладається на суд. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Також, не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас, посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. Така позиція відповідає позиції, що викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 25.06.2019 року по справі № 924/1473/15, а також у постанові Верховного суду від 22.01.2020 року по справі № 210/2289/17.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки в даному випадку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, то судові витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - відповідача у справі.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 19, 72-78, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення № 16 від 22 липня 2019 року про застосування адміністративно-господарських санкцій за порушення вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, прийняте Головним управлінням Держпродспоживслужби в м. Києві.

3. Стягнути на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» (адреса: 02217, м. Київ, вул. Закревського, 15, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві (адреса: 03151, м. Київ, вул. Волинська, 12, ) сплачений судовий збір у розмірі 19 210 грн. (дев`ятнадцять тисяч двісті десять грн. 00 коп.).

Рішення, відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя І.В. Смолій