Справа № 826/311/17
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/311/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Клименчук Н.М. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про звільнення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва Державної фіскальної служби України, в якій, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, прийнятої судом в судовому засіданні 11.10.2017 частково, просив суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення протоколу № 2 без дати затвердження засідання атестаційної комісії по роботі з працівниками податкової міліції органів державної фіскальної служби від 16.03.2016 в частині рішення про надання керівництву ДФС України пропозиції щодо звільнення із займаної посади та служби в податковій міліції Головного слідчого управління фінансових розслідувань у зв`язку зі скороченням штатів полковника податкової міліції ОСОБА_1 , начальника п`ятого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань;

- визнати незаконним наказ ДФС України від 27.12.2016 № 4057-о "Про звільнення ОСОБА_1 " про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника п`ятого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України та служби в податковій міліції у зв`язку зі скороченням штатів;

- зобов`язати Голову ДФС України або особу, яка виконує його обов`язки видати наказ про призначення ОСОБА_1 на рівнозначну або вищу посаду ніж ту, яку він обіймав до незаконного звільнення та врахувати період з 28.12.2016 по день поновлення на посаді як вимушений прогул з врахуванням його у трудовий стаж;

- зобов`язати Голову ДФС України або особу, яка виконує його обов`язки врахувати час участі в проведенні антитерористичної операції в кількості 10 місяців 28 днів із розрахунку один місяць служби за три місяці, відповідно вимог абз. 6 пп. "а" п. 3 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393;

- зобов`язати Голову ДФС України або особу, яка виконує його обов`язки виплатити ОСОБА_1 надбавку за таємність за період з квітня по грудень 2016 року у встановленому відповідно до наказу розмірі за кожний місяць;

- зобов`язати Голову ДФС України або особу, яка виконує його обов`язки виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.12.2016 по день поновлення на роботі із розрахунку 11 тис. 259 грн. 49 коп. в місяць;

- зобов`язати Голову ДФС України або особу, яка виконує його обов`язки виплатити ОСОБА_1 відшкодування моральної (нематеріальної) шкоди у сумі 150 тис. грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 27.12.2016 № 4057-о "Про звільнення ОСОБА_1 ". Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника п`ятого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань Державної фіскальної служби України з 29.12.2016. Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 29.12.2016 по 20.12.2019 у розмірі 326 867,99 грн. (триста двадцять шість тисяч вісімсот шістдесят сім гривень 99 копійок). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить повністю скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга є необґрунтованою, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, з 2000 року позивач проходив службу в податковій міліції та має численні подяки, грамоти та відзнаки.

21.01.2016 позивача попереджено про скорочення штатів та можливе наступне звільнення з займаної посади та податкової міліції 21.03.2016 згідно з п. 64 пп. "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114, у зв`язку зі скороченням штату, за відсутності можливості подальшого використанням на службі, з чим ознайомлено позивача.

З протоколу засідання атестаційної комісії по роботі з працівниками податкової міліції органів державної фіскальної служби від 16.03.2016 № 2 видно, що членами атестаційної комісії розглянуто питання та прийнято рішення, у зв`язку з відсутністю достатніх підстав, скороченням штатної чисельності, надати керівництву ДФС пропозиції щодо звільнення із займаних посад та служби в податковій міліції Головного слідчого управління фінансових розслідувань у зв`язку зі скороченням штатів, зокрема, полковника податкової міліції ОСОБА_1 , начальника п`ятого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань.

Згідно з аркушем ознайомлення з вказаним протоколом позивач ознайомився з ним 01.04.2016 та зазначив, що на час ознайомлення відсутня дата складання протоколу, дата затвердження головою, а також підпис члена комісії.

В матеріалах справи також наявне повідомлення від 12.04.2016, адресоване позивачу, з якого вбачається, що гарантований двомісячний термін минув та можливості подальшого використання позивача на службі немає, з огляду на що датою звільнення визначено 15.04.2016.

13.04.2016 уповноваженими особами складено акт про ознайомлення позивача з вказаним повідомленням, проте позивач від підпису щодо ознайомлення з таким повідомленням відмовився.

Водночас, наказом від 13.04.2016 № 1365-о "Про відрядження працівників податкової міліції" позивача відряджено до ГУ ДФС у Донецькій області та ГУ ДФС у Луганській області з 14.04.2016, а наказом від 17.11.20176 № 3706-о "Про припинення відрядження працівників податкової міліції" позивача відкликано з вказаного відрядження з 21.11.2016.

У зв`язку зі скороченням посади позивача та з метою подальшого працевлаштування, позивачу надано пропозицію наступних вакантних посад: старший слідчий з особливо важливих справ четвертого відділу управління розслідування кримінальних проваджень Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України; начальник другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві; начальник другого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві; начальник п`ятого відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань Офісу великих платників податків ДФС; начальник слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Дніпропетровській області.

Від вказаних пропозицій позивач відмовився, зазначивши відповідні підстави, зокрема, що у листопаді-грудні 2016 року була вільна посада керівного складу в Головному слідчому управлінні фінансових розслідувань, проте умисно не була запропонована позивачу, а призначена на неї особа переведена у Київську область.

З матеріалів справи вбачається, що 27.12.2016 відповідач, на підставі попередження про скорочення штатів, повідомлення від 12.04.2016, пропозиції щодо подальшого працевлаштування, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, п. 7 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 236, прийняв наказ № 4057-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким звільнив з посади та податкової міліції ДФС у запас Збройних Сил України за п. 64 пп. "г" Положення (через скорочення штатів) полковника податкової міліції ОСОБА_1 , начальника п`ятого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань, 28.12.2016.

Не погоджуючись з вказаним наказом та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, оскільки з матеріалів справи вбачається прийняття відповідачем протиправного наказу, який не відповідає наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Порядок проходження служби в органах внутрішніх справ встановлений Положенням № 114.

Згідно з п. 8 Положення № 114 дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться: за станом здоров`я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії; у зв`язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі; за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків; у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства, відомства (організації, установи); за службовою невідповідністю; у зв`язку з набранням законної сили судовим рішенням щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, пов`язаного з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», або кримінального правопорушення; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; у зв`язку з не проходженням випробування в період іспитового строку; у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі.

Вказаний пункт Положення містить вичерпний перелік підстав дострокового звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ.

За правилами пп. "г" пункту 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, обов`язковою умовою звільнення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу зі служби в запас через скорочення штатів є встановлення обставин щодо відсутності можливості подальшого використання такої особи на службі.

Загальний порядок вивільнення працівників у випадках змін в організації виробництва і праці визначений нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (ч. 1 ст. 42 КЗпП України).

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Частина 1 ст. 235 КЗпП України визначає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Колегією судді встановлено, що за штатним розписом на 2015 рік загальна чисельність працівників складала 1522 штатні одиниці, в тому числі 47 в Головному слідчому управлінні фінансових розслідувань. За штатним розписом на 2016 рік загальна чисельність склала 1524 та в подальшому 1530 (станом на 01.05.2016) штатних одиниць, в тому числі в Головному слідчому управлінні фінансових розслідувань 48.

При цьому, саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату самої установи не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження.

У разі скорочення чисельності працівників обов`язком роботодавця є, окрім іншого, за два місяці повідомити про таке скорочення і запропонувати вакансії, на які можна було б перевести працівників (з їхньої згоди), посади яких підлягають скороченню. Водночас, коли йдеться про кількісне скорочення посад (штатних одиниць) роботодавець також повинен з`ясувати хто з цих працівників має переважне право на залишення на роботі. Питання щодо працевлаштування та переважного права на залишення на роботі взаємопов`язані і якщо дійде до ухвалення рішення про звільнення працівника із займаної посади, то правова оцінка дотримання процедури цього звільнення стосуватиметься як того, чи виконав роботодавець обов`язок щодо працевлаштування, так і щодо того, чи врахував він переважне право на залишення на роботі.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем не було надано належних доказів того, що позивачу пропонували вакантні посади при попередженні про звільнення, а також доказів відмови позивача від подальшого проходження служби та доказів відсутності можливості подальшого використання позивача на службі. Крім того, при звільненні позивача відповідач не з`ясовував питання про те, чи має позивач переважне право на залишення на роботі, особливо зважаючи на його тривалий трудовий стаж в органах податкової міліції.

Згідно з п. 47 Положення № 114 з метою вдосконалення діяльності органів внутрішніх справ, підвищення ефективності їх роботи, поліпшення добору, розстановки і виховання кадрів, стимулювання підвищення кваліфікації, ініціативності, творчої активності та відповідальності працівників за доручену справу проводиться атестація осіб рядового і начальницького складу. При цьому всебічно оцінюються їх ділові, професійні, моральні та особисті якості, рівень культури і здатність працювати з людьми, робляться висновки про відповідність займаній посаді і даються рекомендації щодо подальшої служби.

Атестація осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу проводиться на кожній із займаних посад через чотири роки, а також при призначенні на вищу посаду, переміщенні на нижчу посаду і звільненні з органів внутрішніх справ, якщо переміщення по службі або звільнення провадиться по закінченні року з дня останньої атестації, а у виняткових випадках незалежно від цього строку (п. 48 Положення № 114).

Згідно з п. 3 Положення про атестаційну комісію по роботі з працівниками податкової міліції ДФС України, затвердженого наказом ДФС України від 17.10.2014 № 198, атестаційна комісія утворюється з метою оцінки ділових, особистих і морально-психологічних якостей особового складу підрозділів податкової, їх освітнього та кваліфікаційного рівня, фізичної підготовки та на підставі всебічного вивчення відповідності кожного працівника податкової міліції посаді, яку він обіймає або на яку призначається, а також з інших питань проходження служби в податкової міліції.

Відповідно до п. 11 Положення про атестаційну комісію по роботі з працівниками податкової міліції ДФС України висновки атестаційної комісії за формою, викладеною у додатку 1 до Положення, затверджуються Головою атестаційної комісії, а у разі його відсутності заступником Голови атестаційної комісії.

Працівник, який атестувався, ознайомлюється з висновком атестаційної комісії в атестаційному листі (додаток 1), ставить свій підпис і дату. У разі незгоди з висновком атестаційної комісії працівник, який атестувався щодо якого прийнято рішення, має право протягом 3 днів з часу ознайомлення з рішенням, подати мотивований рапорт на ім`я керівника ,який має право призначати її на посаду (пп. 16.5 п. 16 Положення про атестаційну комісію по роботі з працівниками податкової міліції ДФС України).

Згідно з пп. 16.6 п. 16 Положення про атестаційну комісію по роботі з працівниками податкової міліції ДФС України за результатами атестації атестаційна комісія приймає одну з таких рекомендацій: заслуговує на висунення на вищу посаду (на яку саме); заслуговує на зарахування до резерву кадрів на висування; підлягає переміщенню на рівнозначну посаду (на яку і причини переведення); підлягає переведенню з вищої посади на нижчу з викладенням причин 1 з зазначенням того, на яку саме посаду доцільно призначити, в тому числі територіально; підлягає звільненню з податкової міліції (через службову невідповідність, за віком, станом здоров`я згідно військово-лікарської комісії чи з інших причин).

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що відповідачем не тільки не надано доказів на підтвердження ознайомлення позивача з атестаційним листом відносно нього, який підлягає складенню в ході проведення атестації та, як наслідок, прийняття комісією рекомендації згідно з пп. 16.6 п. 16 Положення про атестаційну комісію по роботі з працівниками податкової міліції ДФС України, а і взагалі не надано доказів на підтвердження його складання.

Отже, відповідачем не дотримано процедури атестації позивача з метою оцінки ділових, особистих і морально-психологічних якостей особового складу підрозділів податкової, їх освітнього та кваліфікаційного рівня, фізичної підготовки та на підставі всебічного вивчення відповідності кожного працівника податкової міліції посаді, яку він обіймає або на яку призначається, (2) за твердженням позивача запропоновані відповідачем посади не є рівнозначними його посаді (є нижчими), а у період з моменту повідомлення про вивільнення до моменту звільнення були вакантними рівнозначні посади, які позивачу не пропонувались, чого відповідачем всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України не спростовано ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

З наведеного слідує, що відповідачем протиправно звільнено позивача з займаної посади за пп. "г" п. 64 (через скорочення штатів) Положення № 114, у зв`язку з чим наказ ДФС України від 27.12.2016 № 4057-о "Про звільнення ОСОБА_1 " є протиправним та підлягає скасуванню, що і було вірно встановлено судом першої інстанції.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно вийшов за межі позовних вимог та захистив порушені права позивача шляхом поновлення позивача на посаді начальника п`ятого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України з 29.12.2016.

Крім того, середній заробіток працівника, згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до змісту п.п. 2, 5 та 8 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За змістом п. 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються, зокрема: одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Таким чином, в даному випадку, розрахунок середньої заробітної плати необхідно проводити за лютий та березень 2016 року, оскільки з квітня по листопад 2016 року позивач перебував у відрядженні та, відповідно, не працював повних два місяці перед звільненням у грудні 2016 року.

Весь час вимушеного прогулу за період з 29.12.2016 (наступний день за днем звільнення позивача) по 20.12.2019 (день винесення рішення) становить 743 робочих дні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 326 867,99 грн., який утворюється шляхом множення кількості днів вимушеного прогулу (743 робочих дні з 29.12.2016 по 20.12.2019) на розмір середньоденного заробітку (439,93 грн).

Таким чином, стягненню з ДФС України за весь час вимушеного прогулу на користь позивача підлягає середньомісячний заробіток у розмірі 326 867,99 грн.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно захистив порушені права позивача шляхом визнання протиправним та скасування наказу ДФС України від 27.12.2016 № 4057-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлення позивача на посаді начальника п`ятого відділу слідчого управління кримінальних розслідувань Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС України з 29.12.2016, стягнення з ДФС України на користь ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 29.12.2016 по 20.12.2019 у розмірі 326 867,99 грн.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.