Справа № 360/1117/20
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року справа №360/1117/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача Вагіна А.В., представника відповідача Степаненко А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та Апеляційного суду Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року (повне судове рішення складено 10 вересня 2020 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/1117/20 (суддя в І інстанції Ірметова О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Луганської області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України, відповідач-1), Апеляційного суду Луганської області (далі - відповідач-2), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета, клопотання про заміну відповідача на належного (т.1 а.с.167-183), просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ДСА України № 45/к від 07 лютого 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника апарату Апеляційного суду Луганської області;

- визнати протиправним та скасувати наказ Апеляційного суду Луганської області №8-т від 11 лютого 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника апарату Апеляційного суду Луганської області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Апеляційного суду Луганської області з 11 лютого 2020 року;

- стягнути з Апеляційного суду Луганської області на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з моменту фактичного звільнення з 11 лютого 2020 року по час прийняття судового рішення про поновлення на роботі;

- стягнути солідарно з ДСА України та з Апеляційного суду Луганської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

В обґрунтування уточненої позовної заяви зазначено, що наказом Голови ДСА України від 07 лютого 2020 року за № 45/к позивача звільнено з посади керівника апарату Апеляційного суду Луганської області, підпункт 1-1 пункту 1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі Закон № 889-VIII), пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП). На підставі цього наказу Голова ліквідаційної комісії ОСОБА_2 видала наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » від 11 лютого 2020 року № 8-т, у зв`язку з ліквідацією державного органу.

Листом Голови ДСА України Холоднюка З.В. від 21.09.2018 за № 8-18042/18 було надіслано для використання в роботі рекомендований План заходів з утворення апеляційних судів.

На виконання Плану заходів з ліквідації, всіх працівників апарату апеляційного суду Луганської області було попереджено про наступне вивільнення. 10.10.2018 Голова ДСА України ОСОБА_3 попередив позивача - керівника апарату суду, як таку, що обіймає посаду державної служби на умовах безстрокового договору, про наступне припинення державної служби та вивільнення у зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Луганської області.

Листом голови ДСА України від 03.10.2018 за № 8-190-65/18 «Про затвердження штатних розписів новоутворених судів», серед іншого, було повідомлено новоутворені суди про необхідність передбачати у штатних розписах судів посади членів ліквідаційних комісій. До закінчення ліквідаційної процедури суду переведення до новоутвореного суду таких осіб не здійснюється.

20.11.2018 позивач звернулась до голови Луганського апеляційного суду ОСОБА_4 із заявою про переведення на рівнозначну посаду керівника апарату Луганського Апеляційного суду.

18.01.2019 позивач отримала відповідь від голови Луганського апеляційного суду ОСОБА_4 , що питання щодо переведення буде вирішуватися після завершення процедури ліквідації Апеляційного суду Луганської області.

У березні 2019 року за вказівкою голови ДСА України ставилось питання перед головою Луганського апеляційного суду ОСОБА_4 про переведення позивача до новоутвореного суду на рівнозначну посаду керівника апарату суду.

Натомість, замість виконання імперативної норми частини 5 статті 22 Закону № 889-VIII, в редакції станом на виникнення спірних правовідносин, голова Луганського апеляційного суду ОСОБА_4 ініціює перед головою ДСА України проведення конкурсу на посаду керівника апарату суду, не мотивуючи відмову у погодженні кандидатури позивача на призначення в порядку переведення на рівнозначну посаду.

Згідно Типового положення про апарат суду, затвердженого Наказом ДСА України від 8 лютого 2019 року № 131, керівника апарату апеляційного, вищого спеціалізованого суду та його заступників за погодженням з головою відповідного суду призначає на посаду та звільняє з посади голова Державної судової адміністрації України.

Правовий статус працівників апарату суду визначається Законом № 889-VIII з урахуванням особливостей, визначених Законом України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402-VIII).

Чинною на час виникнення спірних правовідносин ст. 91 Закону № 889-VIII передбачалось, що керівники апаратів (секретаріатів) державних органів, зазначених у частині першій цієї статті, призначаються на посаду в порядку, визначеному законом, за пропозицією Комісії за результатами конкурсного відбору, а керівники апаратів (секретаріатів) судів, органів та установ системи правосуддя - з особливостями, передбаченими законодавством про судоустрій і статус суддів.

Таким чином, відповідно до ст. 5 ч. 2-3 Закону № 889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначені ст. 87 вказаного Закону, зокрема, відповідно пункту 1 - це скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Оскільки Законом № 1402-VIII не врегульовано питання переведення у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією, але таке врегульовано Законом № 889-VIII, то застосуванню підлягають норми останнього Закону.

Пунктом 55 Положення про проведення конкурсів для призначення на посади державних службовців у судах, органах та установах системи правосуддя, затвердженого Рішенням ВРП від 5 вересня 2017 року N 2646/0/15-17 (у попередній редакції) було передбачено, що у разі непогодження головою суду переможця конкурсу, призначення здійснюється суб`єктом призначення без такого погодження із обов`язковим встановленням строку випробування до 6 місяців.

З моменту попередження позивача про припинення державної служби протягом 60 днів керівник державної служби - Голова ДСА України, повинен був разом із головою новоутвореного суду запропонувати позивачу рівнозначну посаду в Луганському апеляційному суді.

Згідно Наказу ДСА України від 15 березня 2019 року № 257 було оголошено конкурс на зайняття вакантних посад керівника апарату Закарпатського апеляційного суду та керівника апарату Луганського апеляційного суду. При цьому, позивачу не було запропоновано суб`єктом призначення та суб`єктом погодження не тільки рівнозначну посаду в новоутвореному Луганському апеляційному суді, якому передані повноваження та функції Апеляційного суду Луганської області, а взагалі жодної посади.

Позивач вважає, що має переважне право на призначення у новоствореному суді, оскільки має тривалий безперервний стаж роботи в Апеляційному суді Луганської області, понад 37 років, також наявні заохочення за успіхи у роботі, що підтверджується записами в трудовій книжці, регулярно підвищувала кваліфікацію, дисциплінарних стягнень не має, судді Апеляційного суду Луганської області не висловлювали недовіру, щорічне оцінювання пройшла, є внутрішньо переміщеною особою з 18 листопада 2014 року разом з установою, службового житла не має, власне житло залишилось на непідконтрольній Україні території в м. Луганську.

Тобто, на думку позивача, жодних доказів невідповідності спеціальності та кваліфікації посаді керівника апарату Луганського апеляційного суду, рівнозначній за посадовими обов`язками керівника апарату Апеляційного суду Луганської області, яку позивач займала, як і доказів вжиття заходів щодо переведення на вакантну посаду немає.

В обґрунтування стягнення моральної шкоди, позивач зазначила, що має безперервний стаж роботи в Апеляційному суді Луганської області понад 37 років. За цей час пройдені майже усі посади працівника апарату суду. За час роботи у суді має заохочення, грамоти та нагороди. У складний час 2014 року разом з установою (Апеляційний суд Луганської області) була переміщена до м. Сєвєродонецьк, де в складних умовах відсутності власної будівлі суду, матеріального забезпечення нею та колективом працівників суду, фактично була організована робота суду у нових умовах. Крім того, регулярно підвищувала кваліфікацію, не має дисциплінарних стягнень, недовіру судді Апеляційного суду Луганської області не висловлювали, успішно пройшла щорічне оцінювання за 2019 рік.

До того ж, будучі внутрішньо переміщеною особою, не має власного житла, службове житло не отримувала. Робота на займаній посаді була єдиним джерелом доходів, які надавали можливість винаймати житло та задовольняти поточні життєві потреби. За вказаних обставин незаконне звільнення позбавило позивача коштів для життя, найму житла, забезпечення поточних життєвих потреб. Враховуючи той факт, що позивач позбавлена навіть теоретичної можливості повернутися до місця свого постійного проживання до м. Луганську, позивачу доводиться вживати значних зусиль для організації свого життя. Зазначені обставини пригнічують психоемоційний стан, позивачу необхідно вживати значних зусиль для організації життя та заходів для відновлення ділової репутації. Виходячи з наведеного, позивач вважає, що компенсація завданої моральної шкоди у розмірі 20 000,00 гривень є співмірною за задану моральну шкоду.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ ДСА України № 45/к від 07 лютого 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника апарату Апеляційного суду Луганської області.

Визнано протиправним та скасовано наказ Апеляційного суду Луганської області № 8-т від 11 лютого 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника апарату Апеляційного суду Луганської області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Апеляційного суду Луганської області з 12 лютого 2020 року.

Стягнуто з Апеляційного суду Луганської області на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 301 726,06 грн. з відповідними відрахуваннями установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ДСА України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просили скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідачем-1 зазначено, що приймаючи зазначене рішення, суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, неправильно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Зокрема, суд не надав належну оцінку листу Луганського апеляційного суду від 17.01.2019 № 5/87/2019, яким позивачу повідомлено, що переведення на вакантну посаду буде вирішуватися після завершення процедури ліквідації Апеляційного суду Луганської області, в цьому листі жодним чином не зазначалося про обов`язковість переведення позивача до штату новоствореного суду, тим більше на посаду керівника апарату суду, а лише зазначалося, що таке питання буде вирішуватися.

Також не враховано зміст листа ДСА України від 03.10.2018 № 8-19065/18 про затвердження штатних розписів новоутворених судів, в якому зазначено, що у штатному розписі суду мають передбачатися посади для членів ліквідаційних комісій, наголошуємо, що зазначений лист носить лише рекомендаційний характер і жодним чином не зобов`язує голову Луганського апеляційного суду працевлаштувати членів ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області шляхом переведення до новоутвореного суду на рівнозначні посади. Повноваження голови Луганського апеляційного суду визначені статтею 29 Закону № 1402-VIII, де зазначено, що голова апеляційного суду серед іншого контролює ефективність діяльності апарату суду, погоджує призначення на посади керівника апарату суду, заступника керівника апарату суду, вносить подання про застосування до керівника апарату суду, його заступника заохочення або накладення дисциплінарного стягнення відповідно до законодавства.

На переконання відповідача-1, Закон № 889-VIII встановив право ДСА України переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу посаду, а не обов`язок, та ніяким чином не забороняє ДСА України приймати рішення про оголошення й проведення конкурсу на вакантну посаду. Позивач особисто приймала участь у конкурсі на зайняття посади керівника апарату Луганського апеляційного суду та зайняла друге місце. З результатами конкурсу ОСОБА_1 погодилася та в установленому законом порядку їх не оскаржувала.

У зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Луганської області та виведенням ОСОБА_1 із складу ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області та відсутністю вакантних посад у Луганському апеляційному суді, які б можливо було запропонувати, голова ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області Василович Г.Ю. у поданні від 30.01.2020 № 1/05/2020 просила ДСА України звільнити позивача, керівника апарату Апеляційного суду Луганської області, на підставі п. 11 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII.

Апелянт наголошує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що уповноважений орган ДСА України як суб`єкт призначення на посаду керівника апарату апеляційної інстанії протягом всього часу, починаючи з дня повідомлення про наступне припинення державної служби 10.10.2018, по день звільнення позивача 07.02.2020, не вжив жодного заходу щодо запропонування, а тим більш, сприянню переведення на рівнозначну посаду у новоствореній установі або в іншому суді апеляційної інстанції на території України.

ДСА України не надавала пропозицій позивачу щодо її переведення на рівнозначну або будь-яку іншу вакантну посаду, у зв`язку з відсутністю імперативної норми щодо такого обов`язку у ДСА України як суб`єкта призначення.

Отже, у зв`язку з поданням голови ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області Василович Г.Ю. від 30.01.2020 № 1/05/2020, погодженим в установленому порядку, наказом ДСА України від 07.02.2020 № 45/к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади керівника апарату Апеляційного суду Луганської області у зв`язку з ліквідацією державного органу, відповідно до підпункту 11 пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, пункту 1 статті 40 КЗпП.

Між цим, відповідач-1 зазначає про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки ДСА України не здійснила протиправної бездіяльності, а позивачем взагалі не доведено факту заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характер. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування шкоди в сумі 10 000 грн. та не підтверджено документально.

Відповідач-2 в апеляційній скарзі посилався на ті самі обставини, якими він заперечував проти задоволення позову, зміст яких наведено в цьому рішенні нижче при опису позиції сторін щодо цього спору.

Зокрема, відповідач-2 наголошує, що ОСОБА_1 вивільнена саме на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП та п.п.1-1 п. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII у зв`язку з ліквідацією державного органу, на уповноважений орган не було покладено обов`язок пропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

На думку апелянта, суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що в межах апеляційного округу Луганської області не відбулися зміни, визначені Законом № 1402-VIII, для висновку щодо ліквідації Апеляційного суду Луганської області, перебрав на себе повноваження Верховного Суду, фактично визнавши частково нечинним Указ Президента України від 29.12.2017 № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах».

В судовому засіданні представник відповідача-1 підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити, проти чого заперечували позивачка та її представник. Представник відповідача-2 до апеляційного суду не прибув.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

Наказом Державної судової адміністрації України від 12 травня 2011 року № 456/к ОСОБА_1 призначена на посаду керівника апарату апеляційного суду Луганської області з 12 травня 2011 року. Присвоєно шостий ранг державного службовця (т.1 а.с.55)

10 жовтня 2018 року позивачу вручено письмове попередження про звільнення її із займаної посади у зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Луганської області (т.1 а.с.132). Слід зазначити, що при попередженні позивача про наступне припинення державної служби відповідач-1 посилався на ст.ст. 83, 87 Закону № 889-VIII та ст.ст. 40, 49-2 КЗпП.

Наказом Державної судової адміністрації України від 07 лютого 2020 року № 45/к ОСОБА_1 звільнено з посади керівника апарату Апеляційного суду Луганської області у зв`язку з ліквідацією державного органу, підпункт 1-1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII, пункт 1 статті 40 КЗпП (т.1 а.с.131).

На виконання зазначеного наказу, головою ліквідаційної комісії Апеляційного суду Луганської області видано наказ від 11.02.2020 № 8-к про звільненні ОСОБА_1 , керівника Апеляційного суду Луганської області, з займаної посади з 11 лютого 2020 року у зв`язку з ліквідацією державного органу, підпункт 1-1 частини 1 статті 87 Закону 889-VIII, пункт 1 статті 40 КЗпП (т.1 а.с.52).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд виходить з такого.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачами. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій задоволенні позовні вимоги. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Закону № 1402-VIII організаційне забезпечення роботи суду здійснює його апарат, який очолює керівник апарату.

Частиною 4 статті 155 Закону № 1402-VIII визначено, що керівників апаратів апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду, Верховного Суду, їх заступників призначає за погодженням голови відповідного суду на посаду та звільняє з посади Голова Державної судової адміністрації України.

Правовий статус працівників апарату суду визначається Законом № 889-VIII з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (ч. 6 ст. 155 Закону № 1402-VIII).

Закон № 889-VIII регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Статтею 2 Закону № 889-VIII (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначенні терміни, зокрема:

рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї підкатегорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів (п. 6);

суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади (п. 7).

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону № 889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону № 889-VIII державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця (ч. 2 ст. 41 Закону № 889-VIII).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 43 Закону № 889-VIII (у редакції, що діяла на момент прийняття Указу Президента №452/20 від та попередження позивача про наступне звільнення) підставами для зміни істотних умов державної служби є ліквідація або реорганізація державного органу.

Зміною істотних умов державної служби вважається зміна:

1) належності посади державної служби до певної категорії посад;

2) основних посадових обов`язків;

3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення;

4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу;

5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 30 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 30 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 30 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

Статтею 83 Закону № 889-VIII визначені підстави припинення державної служби, зокрема п. 4 - за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Відповідно до п.п. 1-1 п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Дана норма узгоджується з нормами, встановленими ст. 87 Закону № 889-VIII.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

На час попередження позивача про наступне припинення державної служби (10.10.2018) ст. 49-2 КЗпП була наступної редакції:

«Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно».

В подальшому Законом України від 12.12.2019 № 387 (набрав чинності 02.02.2020) внесені зміни до КЗпП, та у ст. 49-2 КЗпП після частини п`ятої доповннено новою частиною такого змісту:

«Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень».

Слід зазначити, що оскільки попередження позивача про припинення державної служби відбулося 10.10.2018, тому при вирішенні спірних правовідносин необхідно застосовувати ст. 49-2 КЗпП в редакції на день попередження, а тому на уповноважений орган покладений обов`язок запропонування працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Частиною другою статті 125 Конституції України визначено, що суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Відповідно до підпункту 6 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України до впровадження нового адміністративно-територіального устрою України відповідно до змін до Конституції України щодо децентралізації влади, але не довше ніж до 31 грудня 2017 року, утворення, реорганізацію та ліквідацію судів здійснює Президент України на підставі та у порядку, що визначені законом.

Так, на завершення формування уніфікованої системи судів в Україні, Президентом України 29.12.2017 були підписані наступні Укази: Указ № 449/2017 «Про ліквідацію та утворення місцевих загальних судів»; Указ № 450/2017 «Про ліквідацію та утворення місцевих загальних судів»; Указ № 451/2017 «Про реорганізацію місцевих загальних судів»; Указ № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах»; Указ № 453/2017 «Про ліквідацію місцевих господарських судів та утворення окружних господарських судів»; Указ № 454/2017 «Про ліквідацію апеляційних господарських судів та утворення апеляційних господарських судів в апеляційних округах»; Указ № 455/2017 «Про ліквідацію апеляційних адміністративних судів та утворення апеляційних адміністративних судів в апеляційних округах».

З зазначеного вбачається, що Президентом України 29.12.2017 були прийняті Укази і про ліквідацію, і про реорганізацію і про утворення судів.

16.01.2018 зазначені Укази набрали чинності. На даний час є чинними, не конституційними не визнавалися.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017, серед інших, ліквідовано Апеляційний суд Луганської області.

Згідно з частиною першою статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Тобто, правонаступництво - це перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. При ліквідації діяльність припиняється без правонаступництва, тобто без переходу прав та зобов`язань юридичної особи, що ліквідується, до інших осіб.

Указом Президента України № 452/2017 апеляційні суди ліквідовані, що не передбачає, згідно з законом правонаступництва та, відповідно, переходу прав і обов`язків ліквідованого органу до іншого.

Відтак, з метою забезпечення виконання зазначеного Указу Президента України наказом Державної судової адміністрації України від 20.09.2018 № 474 «Про забезпечення виконання Указу Президента України від 29.12.2017 № 452/2017» утворено ліквідаційні комісії, зокрема, Апеляційного суду Луганської області. Відповідно до пункту 2 зазначеного наказу ліквідаційним комісіям необхідно забезпечити здійснення своїх повноважень з наступного робочого дня за днем опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Цим же наказом затверджено План заходів з ліквідації апеляційних судів.

Планом заходів з ліквідації апеляційних судів, затвердженого наказом ДСА України від 20.09.2018 № 474, передбачені заходи організаційного, кадрового, матеріально-технічного, фінансового та документального забезпечення, спрямовані на вжиття заходів, передбачених статтею 111 ЦК України щодо порядку ліквідації юридичної особи.

В тому числі на кожну утворену в судах ліквідаційну комісію, відповідно до Плану заходів з ліквідації апеляційних судів, затвердженого наказом ДСА України від 20.09.2018 № 474, покладений обов`язок щодо здійснення послідовних кроків для вжиття заходів з працевлаштування працівників апаратів ліквідованих судів: від письмового повідомлення працівників про ліквідацію та попередження державних службовців про наступне припинення державної служби до вивільнення, у т.ч. здійснення заходів щодо працевлаштування таких працівників до видання наказу про звільнення.

Згідно з пунктом 5 статті 111 ЦК України ліквідаційна комісія відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється.

Одночасно Указом Президента України №452/2017 постановлено утворити апеляційні суди в апеляційних округах, зокрема, і Луганський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Луганську область, з місцезнаходженням у містах Луганську та Сєвєродонецьку.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 Закону № 1402-VIII підставами для утворення чи ліквідації суду є зміна визначеної цим Законом системи судоустрою, необхідність забезпечення доступності правосуддя, оптимізації видатків державного бюджету або зміна адміністративно-територіального устрою.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

В свою чергу, відповідно до ч.2 ст.26 Закону № 1402-VIII апеляційними судами з розгляду цивільних і кримінальних справ, а також справ про адміністративні правопорушення є апеляційні суди, які утворюються в апеляційних округах.

Відповідно до ч. 1 ст. 351 Цивільно-процесуального кодексу України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 392 Кримінально-процесуального кодексу України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили.

Так, під юрисдикцію Апеляційного суду Луганської області підпадала Луганська область, так і під юрисдикцію Луганського апеляційного суду підпадає також Луганська область.

Отже, наявні підстави стверджувати про утворення апеляційного суду в межах апеляційного округу, що відповідає апеляційним округам ліквідованого суду.

На підставі зазначеного можна стверджувати, що:

- функції Апеляційного суду Луганської області щодо розгляду цивільних і кримінальних справ, а також справ про адміністративні правопорушення, в порядку апеляційного провадження, перейшли до Луганського апеляційного суду;

- доступ до правосуддя не змінився через зміну територіальної юрисдикції;

- зміна адміністративно-територіального устрою України також не відбулась.

Тобто, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що в межах апеляційного округу Луганської області не відбулися зміни, визначені Законом України «Про судоустрій і статус суддів», для висновку щодо ліквідації Апеляційного суду Луганської області.

Відповідно до п. 5 ст. 147 Закону № 1402-VIII для здійснення дій щодо реєстрації новоутвореного суду як юридичної особи, забезпечення необхідних дій для належного початку його роботи та представництва такого суду як органу державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами Державна судова адміністрація України приймає рішення про призначення тимчасово виконуючого обов`язки керівника апарату новоутвореного суду. Тимчасово виконуючий обов`язки керівника апарату суду здійснює повноваження керівника суду як юридичної особи до моменту призначення, обрання чи переведення на посаду судді такого суду щонайменше одного судді та продовжує здійснювати виконання обов`язків керівника апарату суду до призначення відповідного керівника апарату

Так, 25 червня 2018 року здійснено державну реєстрацію Луганського апеляційного суду як юридичної особи та внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно з частиною 6 статті 147 Закону № 1402-VIII у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Повідомлення про початок роботи Луганського апеляційного суду оприлюднене в газеті «Голос України» 03.10.2018 № 185 (6940) (http://www.golos.com.ua/). Отже, з 03.10.2018 Луганський апеляційний суд розпочав свою роботу.

05 жовтня 2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено реєстраційний запис про внесення рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ним органу щодо припинення юридичної особи в результаті її ліквідації.

Судами встановлено, що позивач вживала заходів щодо самостійного працевлаштування шляхом подання заяви від 20.11.2018 до Голови Луганського апеляційного суду про переведення на рівнозначну посаду керівника апарату суду Луганського апеляційного суду.

Колегія суддів цілком погоджується з висновокм місцевого суду, що, в свою чергу, уповноважений орган ДСА України як суб`єкт призначення на посаду керівника апарату суду апеляційної інстанції протягом всього часу, починаючи з дня повідомлення про наступне припинення державної служби 10.10.2018, по день звільнення позивача 07.02.2020, не вжив жодного заходу щодо запропонування, а тим більш, сприянню переведення на рівнозначну посаду у новоствореній установі Луганському апеляційному суді, або в іншому суді апеляційної інстанції на території України.

Посилання апелянтів на обізнаність позивача про наявність вакантних посад у новоствореному суді та подальшої участі позивача у конкурсі на зайняття посади керівника апарату Луганського апеляційного суду є неприйнятими, оскільки в силу вимог ст. 49-2 КЗпП на уповноважений орган (суб`єкт призначення) покладений «обов`язок» запропонувати іншу роботу працівникам, які підлягають звільненню у зв`язку зі зміною істотних умов праці.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою місцевого суду від 08 квітня 2020 року зобов`язано ДСА України надати докази, на підтвердження надання ОСОБА_1 пропозицій щодо її переведення на іншу рівнозначну посаду (т.1 а.с.77-78).

Ухвалою місцевого суду від 10 липня 2020 року витребувано у ДСА України докази на підтвердження надання ОСОБА_1 на зайняття інших вакантних посад, на які призначає та звільняє Голова Державної судової адміністрації України (т. 2 а.с.2-3).

ДСА України на виконання зазначених ухвал не надано жодного доказу на підтвердження виконання вимог ст. 49-2 КЗпП, в частині пропонування рівнозначної або інших посад позивачу.

В свою чергу, ДСА України надала письмові пояснення (т.2 а.с.22-25), в яких зазначено, що у період з 08.10.2018 по день звільнення позивача з державної служби до ДСА України від ОСОБА_1 не надходило жодної заяви з проханням переведення її на рівнозначну посаду, а також не надходили листи від апеляційних судів щодо переведення ОСОБА_1 на рівнозначну посаду.

Також відповідач-1 послався на те, що з початку ліквідації Апеляційного суду Луганської області і до моменту звільнення ОСОБА_1 , ДСА України у встановленому Законом порядку оголошувала конкурси на зайняття вакантних посад державної служби категорії «Б» керівників апаратів апеляційних судів та їх заступників. На жодну з посад до ДСА України, як суб`єкта призначення, не надходило заяв від позивача щодо переведення її на рівнозначну або нижчу вакантну посаду.

В свою чергу, дані пояснення ДСА України підтверджують наявність вакантних рівнозначних посад у період з початку ліквідації Апеляційного суду Луганської області до дня звільнення позивача, та не дотримання відповідачем-1 вимог ст. 41 Закону № 889-VIII, ст. 49-2 КЗпП в частині пропонування та переведення позивача на рівнозначну або нижчу вакантну посаду.

З огляду на те, що судами встановлено порушення з боку відповідача-1 вимог ст. 49-2 КЗпП в частині обов`язкового одночасного з повідомленням про припинення державної служби пропонування інших вакантних посад позивачу в межах повноважень відповідача-1, які не обмежуються лише Луганською областю, де працювала позивач, колегія суддів, як і суд першої інстанції, визнає обґрунтованими доводи позивача стосовно протиправності прийняття наказу відповідачем-1 про її звільнення.

При цьому судами встановлено, що у період з дня повідомлення позивача про наступне припинення державної служби до прийняття наказу про припинення державної служби були наявні рівнозначні вакансії, що обумовлювало виконання відповідачем-1 обов`язку стосовно запропонування позивачеві інших вакантних посад.

Посилання ДСА України, як на підставу для відмови у задоволенні позову на те, що позивач не зверталась з проханням переведення її на рівнозначну посаду є неприйнятними, оскільки в силу приписів ст. 49-2 КЗпП запропонування інших вакантних посад є обов`язком, а не правом роботодавця.

Оскільки вимоги позивача підтверджені належними та допустимими доказами в частині порушення процедури її звільнення, місцевий суд дійшов правильного висновку щодо обґрунтованості позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу ДСА України № 45/к від 07 лютого 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника апарату Апеляційного суду Луганської області.

Оскільки наказ Апеляційного суду Луганської області № 8-т від 11 лютого 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника апарату Апеляційного суду Луганської області, виданий на виконання наказу ДСА України № 45/к від 07 лютого 2020 року, тобто є похідним, такий наказ також визнається судом протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Оскільки ОСОБА_1 було звільнено з посади керівника апарату Апеляційного суду Луганської області з 11 лютого 2020 року, та таке звільнення визнано протиправним, суд першої інстанції також дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді керівника апарату Апеляційного суду Луганської області з 12 лютого 2020 року.

Статтею 235 КЗпП передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (частина перша); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (частина третя); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (частина четверта).

Отже, вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі, чи визнання судом факту того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

В матеріалах справи міститься довідка про доходи позивача, що видана Апеляційним судом Луганській області (т. 1 а.с. 201-202), відповідно до якої нараховано заробітної плати за останні повні робочі місяці грудень 2019 року та січень 2020 року 71389,93 грн та 21109,90 грн відповідно. Отже середньоденна заробітна плата склала 2202,38 грн.

З урахуванням листа Міністерства соціальної політики України від 03 серпня 2019 року № б/н, кількість робочих днів з наступного дня після звільнення ОСОБА_1 до прийняття судом рішення складає 137 днів тривалість вимушеного прогулу.

Таким чином, за час вимушеного прогулу підлягає стягненню середній заробіток у розмірі: 137 днів х 2202,38 грн = 301 726,06 грн.

Згідно з вимогами частини 1 статті 371 КЗпП рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, підлягає негайному виконанню.

Позовна вимога щодо стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 12 лютого 2020 року і до моменту фактичного поновлення на посаді, підлягає частковому задоволенню, а саме за період з 12.02.2020 по день прийняття судом рішення, оскільки фактичне поновлення на посаді може відбутися поза строком добровільного виконання судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду щодо присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

За таких обставин, з Апеляційного суду Луганської області на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 46 249,98 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення солідарно моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

Як зазначено у пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

При вирішенні питання про наявність підстав відшкодування моральної шкоди позивачу суд виходить з того, що з боку роботодавця мало місце протиправне порушення трудових прав позивача неправомірним звільненням.

Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій суб`єкта владних повноважень. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції.

З огляду на встановлені судами обставини, колегія суддів погоджується з місцевим судом, що саме бездіяльність ДСА України в частині не виконання приписів ст. 49-2 КЗпП призвели до порушення трудових прав позивача, а тому моральна шкода підлягає стягненню з відповідача-1.

Виходячи із вимог розумності, справедливості і достатності та враховуючи психоемоційний стан позивача, їх характер та зусилля позивача на відновлення свого порушеного права, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також їх письмові доводи, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково.

У апеляційних скаргах не наведено інших доводів, які б ставили під сумнів правильність висновків місцевого суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та Апеляційного суду Луганської області залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року у справі № 360/1117/20 залишити без змін.

Повне судове рішення 03 грудня 2020 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук