Справа № 500/1498/20
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2020-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 500/1498/20 пров. № А/857/10457/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Шевчук С.М., Шинкар Т.І.

з участю секретаря судового засідання: Смолинця А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 Щербатюка Олега Дмитровича на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду (постановлена головуючим-суддею Дерех Н.В. у м. Тернополі) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха Анатолія Івановича про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

26.06.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Мелиха А.І. (далі приватний виконавець Мелих А.І., відповідач) №60494517 від 04.11.2019 про стягнення основної винагороди в сумі 132232,10 грн.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.07.2020 позовну заяву було залишено без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем десятиденного строку звернення до суду.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, представник позивача Щербатюк О.Д. подав апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить її скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що про існування оспорюваної постанови ОСОБА_1 дізнався лише 12.06.2020, після отримання постанови приватного виконавця виконавчого округу Тернопільської області Вариводи Д.В. про відкриття виконавчого провадження №62307490 від 10.06.2020 з примусового виконання постанови, яка є предметом оскарження у цій справі. Не заперечуючи той факт, що копію оспорюваної постанови позивач отримав 15.11.2019, апелянт зазначає, що у період з 22.11.2019 по 17.03.2020 позивач перебував за кордоном та на лікуванні, що підтверджується долученими до заяви доказами, зокрема, копією паспорта ОСОБА_1 , інформацією ДПС України №768 від 27.02.2020 та довідкою №178 від 24.07.2020. Стосовно висновків суду про пропуск позивачем строку звернення до суду у період з 17.03.2020 до 22.06.2020, апелянт вказує, що в контексті положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30.03.2020 (далі Закон №540-IX), такий автоматично продовжується.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності.

Відтак, в контексті положень ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду належних доказів перебування його на лікуванні у період з 01.12.2019 по 04.03.2019 в контексті положень Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України №455 від 13.11.2001 (далі Інструкція №455). Крім того, довідка №178 від 24.07.2020, якою підтверджується перебування позивача на лікуванні у вказаний період в Підволочицькому центрі ПМСД у сімейного лікаря, видана медичним закладом лише 24.07.2020. При цьому, жодна інструкція не містить положень, які дають можливість встановити непрацездатність особи за минулий час. Стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду у період з 17.03.2020 до 22.06.2020, суд першої інстанції вказав, що позивачем взагалі не наведено жодних причин такого пропуску.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (абз.1 ч.2 ст. 122 КАС України).

Відповідно до ч.1 ст.287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

За змістом частини другої цієї статті, позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

У разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку (ч.1 ст. 123 КАС України).

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (ч.2 ст. 123 КАС України).

Так, дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що законодавець, у тому числі у ч.5 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», визнав строк у десять днів достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби (приватним виконавцем) порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 по справі №826/922/17, від 06.03.2019 по справі №820/394/17.

Як видно з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, про існування оспорюваної постанови позивач дізнався 15.11.2019, про що сам особисто вказав у позовній заяві та заяві про поновлення строку звернення до суду, а тому в контексті положень ч.1 ст.78 КАС України дана обставина не підлягає доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву у достовірності цього факту та добровільності його зазначення.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у період з 22.11.2019 по 01.12.2019 та з 05.03.2019 по 17.03.2020, ОСОБА_1 перебував за межами кордону України, що підтверджується листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №768 від 27.03.2020.

Згідно копії довідки комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Підволочицької селищної ради» №178 від 24.07.2020, ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні.

Пунктом 1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України №455 від 13.11.2001 (далі Інструкція №455) передбачено, що тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності.

Згідно п.1.2 Інструкції №455, видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п.1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.

Відповідно до п.1 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України №532/274/136-ос/1406 від 03.11.2004 (зі змінами та доповненнями) (далі Інструкція), листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв`язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів.

Пунктом 3.12 Інструкції передбачено, що якщо листок непрацездатності продовжується в амбулаторних умовах, запис терміну лікування здійснюється відповідно до п.2.2 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян. Продовження листка непрацездатності здійснюється з обов`язковим зазначенням посад та прізвищ лікаря, завідувача відділення або голови лікарсько-консультативної комісії, що засвідчується їх підписами.

У разі захворювання чи травми на весь період тимчасової непрацездатності до відновлення працездатності або до встановлення групи інвалідності медико-соціальною експертною комісією (МСЕК) видається листок непрацездатності, що обраховується в календарних днях (п.2.1 Інструкції №455).

При втраті працездатності внаслідок захворювання або травми лікуючий лікар в амбулаторно-поліклінічних закладах може видавати листок непрацездатності особисто терміном до 5 календарних днів з наступним продовженням його, залежно від тяжкості захворювання, до 10 календарних днів. Якщо непрацездатність триває понад 10 календарних днів, продовження листка непрацездатності до 30 днів проводиться лікуючим лікарем спільно з завідувачем відділення, а надалі - ЛКК, яка призначається керівником лікувально-профілактичного закладу, після комісійного огляду хворого, з періодичністю не рідше 1 разу на 10 днів, але не більше терміну, встановленого для направлення до МСЕК. В окремих випадках, коли захворювання вимагає тривалого лікування, наприклад у разі важких травм та туберкульозу періодичність оглядів ЛКК з продовженням листка непрацездатності може бути не рідше 1 разу на 20 днів залежно від тяжкості перебігу захворювання (п.2.2 Інструкції №455).

Слід зазначити, що обов`язок довести у даному випадку належність та достовірність довідки комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Підволочиської селищної ради» №178 від 24.07.2020, як доказу, на думку колегії суддів, покладено на позивача, оскільки саме він повинен зазначити обґрунтовані та переконливі обставини, які суд вважатиме поважними та необхідними для вирішення питання про поновлення строку звернення до суду.

Аналізуючи зміст пунктів 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6 Інструкції №455, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що перебування позивача на амбулаторному лікуванні, обумовлене саме випадками, які передбачені цими пунктами, не підтверджено жодними доказами.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги в якості доказу довідку комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Підволочиської селищної ради» №178 від 24.07.2020.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що вказана довідка видана медичним закладом 24.07.2020, а містить інформацію про лікування позивача з 01.12.2019 по 04.03.2020.

При цьому, ні Інструкція про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, ні Інструкція про порядок заповнення листка непрацездатності, не містить положень, які дають можливість встановити непрацездатність особи за минулий час.

Отже, колегія суддів вважає, що з цих підстав суд також мав обґрунтовані сумніви вважати достовірною довідку комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Підволочиської селищної ради» №178 від 24.07.2020 та обставин, які у ній зазначені.

Щодо перебування позивача за кордоном у період з 22.11.2019 по 17.03.2020, як на підставу для поновлення строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з даних Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України №768 від 27.03.2020, ОСОБА_1 виїхав за кордон України 22.11.2019 о 03 год 34 хв, а в`їхав 01.12.2019 о 01 год 07 хв, та виїхав за кордон України 05.03.2020 о 04 год 07 хв, а в`їхав 17.03.2020 о 16 год 29 хв.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що позивач за межами України в період з 02.12.2019 по 04.03.2020 не перебував.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача з покликанням на те, що судом першої інстанції не застосовано положення пункту 3 розділу VI Прикінцевих положень КАС України, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином, оскільки у даній справі перебіг процесуального строку розпочався та завершився до його запровадження.

Зокрема, як свідчать встановлені судом описані вище обставини, у період з 01.12.2019 по 04.03.2019 позивач перебував на території України.

При цьому, суд враховує, що умовою поновлення процесуальних строків є поважність причин їх пропуску і віднесення цих причин до таких, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Крім того, вважаючи важливим для себе вирішення даного публічно-правового спору, позивач не надав доказів неможливості скористатися професійною правничою допомогою адвоката у період з моменту отримання спірної постанови 15.11.2019 до виїзду за кордон, а також у період перебування на амбулаторному лікуванні.

Інших належних та допустимих доказів об`єктивної неможливості звернення до адміністративного суду із вказаним позовом у межах встановленого ст.287 КАС України строку позивач не надав, як і не зазначив переконливих доводів на підтвердження поважності причин пропуску процесуального строку.

Відповідно до статті 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Так, ЄСПЛ у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення ЄСПЛ у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява №28090/95, п.45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» ЄСПЛ встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000, п.33).

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 по справі №140/721/19, яку відповідно до ч.5 ст.242 КАС України суд апеляційної інстанції застосовує при розгляді цієї справи.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Щербатюка Олега Дмитровича залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року по справі №500/1498/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках, передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. М. Шевчук
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 01.12.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС.