Справа № 420/2020/20
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/2020/20
Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

представника апелянта/відповідача - Лисого С.О., позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року (суддя Кравченко М.М., м. Одеса, повний текст рішення складений 10 серпня 2020 року) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

10 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Національної поліції України, в якому просив:

- визнати противоправним та скасувати наказ Національної поліції України від 11.02.2020 №171о/с в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» капітана поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді з якої його було звільнено, а саме старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з дня звільнення;

- стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення з 11.02.2020 року по день ухвалення рішення у справі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 був задоволений. Визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України від 11.02.2020 року №171о/с в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» капітана поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України.

Поновлено позивача на роботі на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12.02.2020 року.

Стягнуто з Національної поліції України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 123805,72 грн. без врахування усіх необхідних за законом відрахувань.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України та в частині стягнення з Національної поліції України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 21469,20 грн. без врахування усіх необхідних за законом відрахувань.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням Національна поліція України подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

При цьому апелянт/відповідач зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що позивач був попереджений про наступне вивільнення 11.12.2019 року, звільнення відбулось 11.02.2020 року. Належний період з попередження про наступне вивільнення по день звільнення складає саме 2 місячний строк. Якщо розраховувати, що перебіг двохмісячного строку розпочався з наступного дня після попередження про вивільнення 12.12.2019 року, і спливає у відповідне число останнього місяця строку, тобто двохмісячний строк з цієї дати закінчився 11.02.2020 року. З наказу Національної поліції України від 03.12.2019 року №1255 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» встановлено, що в Управлінні забезпечення прав людини, в якому працював позивач, скорочено 67 посад, що є суттєвим для кадрового штату вказаного управління, та свідчить про неможливість переведення всіх 67 працівників на рівнозначні посади. Відтак, відповідач не мав можливості переведення позивача на іншу рівнозначну посаду, оскільки звільнення позивача не є поодиноким, дискримінаційним або вибірковим випадком, а є суттєвою реорганізацією відповідного Управління. Статтею 68 Закону «Про Національну поліцію» №580-VIII передбачено порядок попередження про вивільнення, можливість призначення на іншу посаду та звільнення зі служби, а тому в даних правовідносинах Кодекс законів про працю України не застосовується. Крім того, на думку апелянта, не встановлено обов`язку пропонування вивільненому працівнику у зв`язку зі скороченням штатів переведення на рівнозначну посаду.

Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, пояснення представника апелянта/відповідача - Лисого С.О., позивача ОСОБА_1 , вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач з 15.08.2007 року по 11.02.2020 року проходив службу на різних посадах в органах внутрішніх справ України. Наказом Голови Національної поліції України №712о/с від 22.09.2016 року його було призначено старшим інспектором з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України.

11.12.2019 року начальник Управління забезпечення прав людини Національної поліції України рядовий поліції Леванцов Є.М. оголосив попередження ОСОБА_1 під особистий підпис відповідно до п. 1 ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію» про те, що Наказом Національної поліції України від 03.12.2019 року №1255 «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції» посаду, яку позивач обіймав, скорочено та про можливе наступне звільнення зі служби в поліції згідно з п. 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

11.02.2020 року наказом Національної поліції України від 11.02.2020 року №171о/с капітана поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України було звільнено зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Вважаючи такий наказ відповідача протиправним ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи відповідач не надав доказів, що позивачу пропонувались вакантні посади, які були наявні в інших структурних підрозділах, що входять до складу центрального органу управління Національної поліції України, та які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 цього ж Закону у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Згідно з ч. 2 ст. 68 Закону поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 68 Закону поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Згідно з ч. 5 ст. 68 Закону переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Згідно з ч. ч. 2-3 ст. 77 Закону днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Управління забезпечення прав людини є структурним підрозділом, який входить до складу центрального органу управління Національної поліції України, що підтверджується Положенням про Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, затвердженим наказом Національної поліції України від 07.03.2019 року №215. Згідно з штатним розписом станом на 02.12.2019 року штат працівників Управління забезпечення прав людини Національної поліції України складав 67 штатних одиниць. У складі Управління забезпечення прав людини входило 2 відділи: 1. Відділ уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності; 2. Відділ організаційного забезпечення діяльності ізоляторів тимчасового тримання. З 67 штатних одиниць було 32 посад середнього складу поліції, 30 державної служби та 4 цивільного персоналу.

Наказом Національної поліції України від 03.12.2019 року №1255 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» була передбачена реорганізація Управління забезпечення прав людини Національної поліції України та скорочення всіх посад. Також, цим наказом затверджений новий штатний розпис Управління забезпечення прав людини, згідно з яким штатна чисельність працівників складала 29 штатних одиниць, з них 18 посад середнього складу поліції. У штатному розписі, затвердженому наказом Національної поліції України від 03.12.2019 року №1255, зазначено, що до складу Управління забезпечення прав людини входять 3 відділи: 1. Відділ дотриманням прав людини в поліцейській діяльності; 2. Відділ моніторингу питань гендерної рівності та координації протидії домашньому насильству; 3. Відділ організаційного забезпечення діяльності місць тимчасового тримання.

Наказом Національної поліції України від 28.12.2019 року №1349 «Про внесення змін до структури Національної поліції» було створено Управління дотримання прав людини Національної поліції України замість Управління забезпечення прав людини.

Наказом Національної поліції України від 28.12.2019 року №1350 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції України» було передбачено, що Управління забезпечення прав людини реорганізується, всі посади в управлінні скорочуються, утворюється Управління дотримання прав людини та уведено 49 посад, з яких 41 штатна одиниця - посади середнього складу поліції. У штатному розписі, затвердженому наказом Національної поліції України від 28.12.2019 року №1350, зазначено, що до складу Управління дотримання прав людини входять 3 відділи: 1. Відділ уповноважених з контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності; 2. Відділ моніторингу питань гендерної рівності та координації протидії домашньому насильству; 3. Відділ організаційного забезпечення діяльності місць тимчасового тримання осіб.

За таких обставин суд першої інстанції правильно виходив з того, що в результаті реорганізації відбулась передача завдань, функцій та прав від Управління забезпечення прав людини до новоутвореного Управління дотримання прав людини.

При цьому колегія суддів не погоджується з доводами апелянта/відповідача, що до спірних правовідносин не застосовуються норми Кодексу законів про працю України, оскільки за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України у справі №21-8а15 від 17.02.2015 року.

Положенням спеціального законодавства, а саме нормами Закону України «Про Національну поліцію» не врегульовано процедуру звільнення поліцейського в зв`язку зі скороченням чисельності штату та дотримання трудових гарантій поліцейського, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 цього Кодексу трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 2 ст. 40 цього ж Кодексу звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 49-2 Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, що наведена в постанові від 10.03.2015 року у справі №21-52а15, власник або уповноважений ним орган (держава) одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Тобто, акцентується увага на необхідність запропонування працівнику всіх наявних вакансій, що це не право, а обов`язок роботодавця.

Як встановлено судами обох інстанцій та вже зазначалось вище, позивача звільнено з посади старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України в зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Водночас колегія суддів зауважує, що скорочення посади має чіткий і однозначний зміст - це припинення існування посади, внаслідок чого працівник, який її обіймає, може бути звільнений за умови, якщо неможливо його перевести, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому, під час розгляду справи відповідач не надав до суду доказів, що позивачу пропонувались вакантні посади, які були наявні в інших структурних підрозділах, що входять до складу центрального органу управління Національної поліції України, та які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Також, у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач відмовлявся від запропонованих йому посад в інших структурних підрозділах, що входять до складу центрального органу управління Національної поліції України.

Апеляційний суд також вважає, що згідно приписів чинного законодавства, лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням штатів.

Зазначений висновок обумовлюється тим, що формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва.

Таким чином, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.

Крім того слід враховувати, що апелянт/відповідач не надав до судів 1-ї та 2-ї інстанцій будь-яких доказів з приводу того, що позивач не має переважне право залишення на службі в поліції при реорганізації як поліцейській з більш високою кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває на службі в органах внутрішніх справ та національній поліції з 2007 року, по службі характеризується як грамотний фахівець, ініціативний і принциповий працівник.

Водночас в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про невідповідність позивача займаній посаді (акт відповідного службового розслідування, документи, що характеризують позивача з негативної сторони або вказують на низький професійний рівень тощо).

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію не довів та не обґрунтував.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність спірного наказу Національної поліції України від 11.02.2020 року №171о/с в частині звільнення зі служби в поліції за пунктом 4 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» капітана поліції ОСОБА_1 , старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України, у зв`язку з чим цей наказ підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивача необхідно поновити на попередній роботі на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з наступного дня після звільнення, а саме з 12.02.2020 року.

Згідно з ч. 1 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Відповідно до п. 4 Розділу 1 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 року за №669/28799, грошове забезпечення виплачується поліцейським, які призначені на штатні посади в Національній поліції, та курсантам ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання.

Згідно з п. 15 Розділу 1 вказаних Порядку та умов при прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду.

Відповідно до п. 9 Розділу 1 Порядку та умов при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за неповний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Згідно з п. 6 Розділу 3 Порядку та умов поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо стягнення з Національної поліції України на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 123805,72 грн. без врахування усіх необхідних за законом відрахувань.

При цьому, апелянт в апеляційній скарзі не навів будь-яких зауважень щодо правильності визначеного судом першої інстанції розміру грошового забезпечення за період вимушеного прогулу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Також апеляційний суд вважає необхідним зауважити, що решта доводів та заперечень апелянта висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга Національної поліції України задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національної поліції України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 1 грудня 2020 року.