Справа № 600/1547/20-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2020-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 р. м. Чернівці Справа № 600/1547/20-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

- визнати протиправним нарахування ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2018 роки в розмірі - 18276,72 грн;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Чернівецькій області скасувати ОСОБА_1 заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2018 роки в розмірі - 18276,72 грн та виключити інформацію про заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2018 роки в розмірі - 18276,72 грн з усіх інформаційно-облікових реєстрів Державної податкової служби України, в тому числі інтегрованої картки платника податків в ІТС «Податковий блок».

Позов обґрунтовано протиправним нарахуванням позивачу єдиного соціального внеску як фізичній особі-підприємцю та особі, що здійснює незалежну професійну діяльність. При цьому вказано, що у 2017 році та першій половині 2018 року позивач не здійснював незалежну професійну діяльність, оскільки з 24 червня 2016 року припинив діяльність як арбітражного керуючого, а статус адвоката отримано ним лише 27 липня 2018 року. На думку позивача, відповідачем безпідставно здійснено йому нарахування заборгованості по єдиному соціального внеску у сумі 16896,00 грн за 2017 рік, що на 50% більше необхідної суми, тобто на 8448,00 грн, та 19657,44 за 2018 рік, що також на 50% більше необхідної суми, тобто на 9828,72 грн. Таким чином, відбулося безпідставне подвійне нарахування позивачу єдиного соціального внеску за 2017-2018 роки, загальна сума якого становить 18276,72 грн. Про наявність зазначеної заборгованості позивач дізнався у липні 2020 року, подавши відповідачу необхідну заяву. При цьому позивач стверджував, що відповідач не направляв йому жодної податкової вимоги щодо сплати заборгованості по єдиному соціальному внеску, остання міститься в інформаційно-обліковому реєстрі інтегрованої картки платника податків ІС «Податковий блок». Посилаючись на правові позиції Верховного Суду, позивач вважає безпідставним включення без подання ним відповідної заяви його до осіб, що проводять незалежну професійну діяльність, що також свідчить про безпідставність подвійного нарахування єдиного соціального внеску.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше; встановлено строки для подання до суду заяв по суті справи.

Головне управління ДПС у Чернівецькій області, не погоджуючись із позовними вимогами, подало до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначало про відсутність у даному випадку нарахування єдиного соціального внеску, адже законом чітко визначено, хто є платником єдиного внеску, а фізична особа-підприємець та особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність - це різні платники, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок. Посилався на норми пункту 2 розділу XI Порядку обліку платників податків і зборів, якими установлено, що фізичні особи, які здійснюють незалежну професійну діяльність, знімаються з обліку після припинення такої незалежної діяльності, за наявності підтвердженої документації відповідного державного органу, що реєструє таку діяльність, або видає документи про право на заняття такою діяльністю (свідоцтва, дозволи, сертифікати тощо), та/або поданих до контролюючого органу за основним місцем обліку. Разом з цим позивачем не подано до контролюючого органу документації про припинення діяльності арбітражного керуючого. Згідно ідентифікаційних даних позивача, ознака незалежної професійної діяльності встановлена 08 квітня 2014 року, а дати припинення/зупинення незалежної професійної діяльності немає. Вважає, що для звільнення від обов`язку по сплаті єдиного соціального внеску недостатньо лише зупинити дію свідоцтва, що підтверджує право на здійснення незалежної професійної діяльності, необхідно також знятись з обліку у контролюючих органах як самозайнята особа, оскільки саме факт обліку у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків як особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, і є підставою для нарахування ЄСВ. При цьому виключенню підлягають також відомості з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Законом визначено, що зняття з обліку осіб, які здійснюють незалежну професійну діяльність, відбувається за заявами таких осіб після проведення передбачених законодавством перевірок платників, звірення розрахунків та проведення остаточного розрахунку. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У поданій до суду відповіді на відзив позивач зазначив, що він самостійно не подавав заяву про взяття його на податковий облік як особи, що проводять незалежну професійну діяльність - арбітражного керуючого. У зв`язку з цим, податковий орган самостійно, починаючи з січня 2017 року без відповідної заяви, діючи безпідставно, включив його до переліку осіб, що займають незалежною професійною діяльністю. Вказував, що законом не передбачено самостійного взяття контролюючим органом на облік як платників податку осіб, які провадять незалежну професійну діяльність. Вважає, що взяття такої особи на облік платників єдиного внеску можливе виключно за її заявою.

Правом подати заперечення відповідач не скористався.

Дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична-особа підприємець у період з 05 травня 2003 року по 10 грудня 2018 року, види діяльності: 69.10.діяльність у сфері права, 69.20.діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту; консультування з питань оподаткування, 70.22. консультування з питань комерційної діяльності й керування (а.с.7, 25).

З 01 січня 2012 року позивач є платником єдиного податку, ставка якого становить 20% (ІІ група), що підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку серії Б №296165 від 24 травня 2012 року (а.с.8).

З 01 березня 2004 року ОСОБА_1 був зареєстрований як арбітражний керуючий, що вбачається зі змісту ліцензій Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України серії АА №719861 від 01 березня 2004 року та Державного департаменту з питань банкрутства серії АВ №307262 від 01 березня 2007 року (а.с. 9-10).

На підставі наказу Міністерства юстиції України №1474/5 від 24 травня 2016 року діяльність арбітражного керуючого ОСОБА_1 припинена (а.с.11).

Відповідно до змісту листа Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 15 липня 2020 року №4851/ФОП/24-13-56-07 позивача повідомлено про те, що особи, які провадять незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, нотаріальну діяльність, і отримують дохід від цієї діяльності, є платниками єдиного внеску (пункт 5 частини першої статті 4 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-IV «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», далі - Закон №2464-IV). З 01 січня 2017 року до Закону №2464-IV внесено низку змін згідно із Законом від 06 грудня 2016 року №1774-VІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Зокрема, базою нарахування єдиного внеску для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць (абзац другий пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-ІV). Стосовно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , то у 2017 та 2018 році відбувалися нарахування єдиного внеску для осіб, що перебувають на спрощеній системі оподаткування та нарахування єдиного внеску для осіб, що займаються незалежною професійною діяльністю. Враховуючи викладене вище за 2017 рік нараховано 16896,00 грн єдиного внеску; за 2018 рік нараховано 19657,44 грн єдиного внеску; за 2019 рік нараховано 11016,72 грн. Крім того, станом на 15 липня 2020 року згідно ІС «Податковий блок» борг по єдиному внеску становить 20207,94 грн (а.с.12).

Не погоджуючись із нарахуванням податковим органом єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2018 роки як фізичній особі підприємцю та як особі, яка здійснює незалежну професійну діяльність, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої та другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з обставин справи, спірним у ній є питання оплати позивачем єдиного внеску за двома підставами, а саме як фізичною особою - підприємцем, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, та особою, яка здійснює незалежну професійну діяльність.

Суд зазначає, що спірні правовідносини врегульовані Основами законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженими Законом України від 14 січня 1998 року №16/98-ВР, Законом України від 08 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Порядком формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року № 435, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23 квітня 2015 року за № 460/26905, Порядком обліку платників єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Положення про реєстр страхувальників, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 листопада 2014 року №1162, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 03 грудня 2014 року за №1553/26330 (далі - Порядок № 1162), Положенням про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування зареєстрованим постановою Правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за №785/25562.

Згідно частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на суть та характер спірних відносин у цій справі, суд при її вирішенні враховує висновки щодо застосування норм права в аналогічних правовідносинах та правову позицію, викладені у рішенні Верховного Суду від 02 вересня 2019 року у зразковій справі №520/3939/19, яке залишено без змін постановою Великою Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року.

Так, зокрема, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність повноважень у контролюючого органу за власною ініціативою без наявності звітності платника єдиного внеску (особи, яка провадить незалежну професійну діяльність/фізичної особи-підприємця), в якій містяться відомості про суми нарахованого доходу та єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, вносити зміни (подавати інформацію до ПФУ щодо змін) до облікової картки платника єдиного внеску шляхом встановлення «ознаки незалежної професійної діяльності» та відповідно нараховувати єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску на місяць, визначеного Законом як граничний мінімальний внесок для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

У зв`язку з цим, оскільки у спірний період (2017-2018 роки) позивач не перебував на обліку платника єдиного внеску як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, та не подавав звітність як такий платник, то суд приходить до висновку про безпідставне самостійне встановлення відповідачем позивачу як платнику єдиного внеску фізичній особі-підприємцю ознаки незалежної професійної діяльності та, як наслідок, нарахування на цій підставі єдиного внеску.

Отже, суд погоджується з доводами позивача про безпідставне нарахування йому податковим органом єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2018 роки і як фізичній особі підприємцю, і як особі, яка здійснює незалежну професійну діяльність.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушених прав, то варто звернути увагу на висновки Верховного Суду у поставні від 10 квітня 2020 року у справі №813/1760/18, в якій, зокрема, зазначено про наявність у платника податків матеріально-правового інтересу в тому, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом, реальну структуру податкових вигод та податкових зобов`язань платника податків.

При цьому судом касаційної інстанції визнано правомірним визнання протиправними дій податкового органу щодо безпідставного нарахування грошових зобов`язань та відображення їх в інтегрованій картці платника податків із зобов`язанням суб`єкта владних повноважень вчинити дії щодо коригування даних (показників) інтегрованої картки платника податку шляхом виключення вказаних нарахувань.

Враховуючи викладене, суд вважає заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтями 74-76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно з частинами першою - третьою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивач довів незаконність оскаржуваних дій. Натомість доводи Головного управління ДПС у Чернівецькій області є безпідставними та суперечать правовій позиції Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних відносинах.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частин першої, третьої та сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає задоволенню повністю, а згідно наявних у справі квитанцій від 29 вересня 2020 року та 02 жовтня 2020 року позивачем за його подання сплачено судовий збір у загальному розмірі 1682 грн 00 коп., то вказана сума підлягає поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління ДПС у Чернівецькій області щодо нарахування ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2018 роки в розмірі 18276,72 грн.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Чернівецькій області вчинити дії щодо скасування ОСОБА_1 заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2018 роки в розмірі 18276,72 грн та виключення інформації про заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2018 роки в розмірі 18276,72 грн з усіх інформаційно-облікових реєстрів Державної податкової служби України, в тому числі інтегрованої картки платника податків в ІТС «Податковий блок».

Стягнути з Головного управління ДПС у Чернівецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1682 грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 03 грудня 2020 року.

Повне найменування учасників справи: позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент.номер НОМЕР_1 ), відповідач - Головне управління ДПС в Чернівецькій області (м. Чернівці, вул. Г.Майдану, 200А, ).

Суддя О.П. Лелюк