Справа № 1.380.2019.004638
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.004638 пров. № А/857/5504/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Марцинковської О.М.,

представника відповідача Павлової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року (прийняте у м. Львові суддею Сасевичем О.М.; складене у повному обсязі 24 березня 2020 року) в адміністративній справі № 1.380.2019.004638 за позовом Приватного акціонерного товариства «Шахта «Надія» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року Приватне акціонерне товариство «Шахта «Надія» (далі також - ПАТ «Шахта «Надія», Товариство) звернулося до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом, в якому з уточненням позовних вимог, просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області (далі - ГУ ДФС у Львівській області) від 29.03.2019 № . Також просило зобов`язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в порядку ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що підставою для прийняття цього рішення стали висновки податкового органу про нереальність і безтоварність господарських операцій між ПАТ «Шахта «Надія» та ФОП ОСОБА_1 . Проте, такі висновки спростовуються наданими ним первинними документами про здійснення господарських операцій і товарно-транспортними накладними (далі - ТТН), а нереальність і безтоварність цих господарських операцій контролюючим органом не доведено, відтак Товариство підставно сформувало податковий кредит на підставі взаєморозрахунків з ФОП ОСОБА_1 .

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржило Головне управління ДПС у Львівській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що податковою перевіркою встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства, які проявилися в отриманні податкових вигод за наслідком документування господарських операцій, які в дійсності не виконувалися. Зазначає, що ПАТ «Шахта «Надія» оформляло придбання товарів у ФОП ОСОБА_1 , який у свою чергу декларував їх придбання у підприємств, котрі не мають можливості здійснювати такі операції. У ланцюгу постачання відсутні свідчення про наявність джерела товарів, придбання яких документувалося, а отже позивач не міг здійснювати відповідних господарських операцій і придбавати товарно-матеріальні цінності (далі - ТМЦ) у цього суб`єкта підприємницької діяльності. Суд першої інстанції безпідставно врахував як докази реальності господарських операцій ТТН, оскільки з них неможливо встановити місце, обсяги, час вантажно-розвантажувальних операцій і ким вони були зроблені.

У судовому засіданні представник апелянта підтримала вимоги апеляційної скарги із аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ПАТ «Шахта «Надія» як юридична особа зареєстроване Сокальською районною державною адміністрацією Львівської області 21.07.1997 за реєстраційним № 337; на податковий облік взяте 01.09.1997; зареєстроване платником податку на додану вартість (далі - ПДВ) (актуальне свідоцтво від 12.08.2013 № 200135251). Видом діяльності ПАТ «Шахта «Надія» є добування кам`яного вугілля.

У процесі своєї господарської діяльності ПАТ «Шахта «Надія» вчинило з ФОП ОСОБА_1 правочини щодо поставки ТМЦ, що оформлено такими письмовими договорами: договір поставки від 25.01.2016 № 28/01; договір без використання електронної системи закупівель для вибору постачальника від 27.03.2018 № 4442-27-03-94; договір без використання електронної системи закупівель для вибору постачальника з обов`язковим звітом про укладений договір від 11.05.2018 № 4444-119-11-05-119; договір без використання електронної системи закупівель для вибору постачальника з обов`язковим звітом про укладений договір від 14.05.2018 № 4416-14-05-120; договір без використання електронної системи закупівель для вибору постачальника з обов`язковим звітом про укладений договір від 14.05.2018 № 4211-14-05-121; договір без використання електронної системи закупівель для вибору постачальника з обов`язковим звітом про укладений договір від 14.05.2018 № 2299-14-05-122; договір без використання електронної системи закупівель для вибору постачальника з обов`язковим звітом про укладений договір від 14.05.2018 № 4212-14-05-123; договір без використання електронної системи закупівель для вибору постачальника з обов`язковим звітом про укладений договір від 15.05.2018 № 4361-15-05-124; договір без використання електронної системи закупівель для вибору постачальника з обов`язковим звітом про укладений договір від 15.05.2018 № 4241-15-05-125; договір без використання електронної системи закупівель для вибору постачальника з обов`язковим звітом про укладений договір від 17.05.2018 № 4361-17-05-128; договір без використання електронної системи закупівель для вибору постачальника з обов`язковим звітом про укладений договір від 18.06.2018 № 4212-18-06-158; договір від 03.07.2018 № 4241-03-07-173; договір про закупівлю товару за результатами відкритих торгів від 09.07.2018 №4361-09-07-177; договір про закупівлю товару за результатами відкритих торгів від 26.07.2018 №4241-26-07-190; договір про закупівлю товару за результатами відкритих торгів від 03.09.2018 №4444-03-09-205; договір від 06.09.2018 № 3463-06-09-206; договір від 10.09.2018 № 4361-10-09-208; договір від 24.09.2018 № 4212.24.09.220.

Відповідно до умов цих договорів ФОП ОСОБА_1 зобов`язався систематично постачати на користь ПАТ «Шахта «Надія» ТМЦ (відповідно до специфікацій) частини технологічного та виробничого обладнання (запчастини до комбайнів, вали-шестерні, шестерні, вкладиші редуктора, букса, контакти, лампи, пальці реверсивні, щітки, клеми, елементи кулачкові, гальмівні колодки, підшипники, колеса, зубок, зірки, різці бурові, борові колонки, риштак, вставки, ремкомплекти, турбіни, рукави, манжети, а також іншого асортименту й номенклатури). Умовами договорів передбачено здійснення поставок транспортом постачальника або перевізника за рахунок постачальника, місце поставки с. Сілець Сокальського району Львівської області. Деталі поставок окремих партій ТМЦ узгоджуються в формі заявок. Договорами передбачено післяплату за товар.

Як видно з матеріалів справи, факт виконання договорів поставки між ПАТ «Шахта «Надія» та ФОП ОСОБА_1 підтверджується видатковими накладними та ТТН, якими зафіксовано перевезення придбаних ТМЦ від ФОП ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ПАТ «Шахта «Надія» (с. Сілець, Сокальський район, Львівська обл.).

Придбаний товар оприбутковано позивачем за прибутковими ордерами; факт оформлення відпуску ТМЦ, що придбавалися та оприбутковувалися позивачем також підтверджується відповідними лімітними картками, які складалися підрозділами ПАТ «Шахта «Надія» на видачу товару різного асортименту та номенклатури.

За результатами виконаних правочинів були складені податкові накладні і позивачем як покупцем було сформовано податковий кредит у відповідному значенні, що не заперечується сторонами.

У період з 05 по 13 лютого 2019 року ГУ ДФС у Львівський провело виїзну документальну позапланову перевірку з питань дотримання вимог податкового законодавства ПАТ «Шахта «Надія» по взаємовідносинах з ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 01.10.2018 та використання в господарській діяльності підприємства придбаних ТМЦ у ФОП ОСОБА_1 , за результатами якої склало акт за № 268/16.00/00178175 від 20.02.2019 (далі - Акт перевірки).

За висновками Акта перевірки платником податків порушено вимоги п.п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст.198, п.п. 200.1, 200.2, 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України (далі - ПК України), унаслідок чого ПАТ «Шахта «Надія» завищено податковий кредит, що призвело до заниження ПДВ по взаєморозрахунках із ФОП ОСОБА_1 на загальну суму 561 180 грн, оскільки операції між Товариством і його контрагентом (ФОП ОСОБА_1 ) не носили реального характеру, а лише документувалися для отримання позивачем податкових вигод.

За висновками відповідача такі операції насправді не мали місця, а тому формування податкового кредиту за рахунок сум ПДВ, сплачених у ціні придбаваних ТМЦ, було безпідставним і протиправним, навіть за умови формально правильного оформлення первинних та інших підтверджуючих документів.

В акті перевірки зазначено, що ФОП ОСОБА_1 не є виробником ТМЦ, які придбавалися позивачем, а реальна можливість їх придбання ФОП ОСОБА_1 у своїх контрагентів (ТзОВ «Вайлдер», ТзОВ «Латвіт», ПП «Провітекс») є сумнівною, оскільки можливість здійснення такої діяльності цими особами не підтверджується наявною податковою інформацією (відсутні трудові ресурси, товарні залишки, факт придбання таких товарів). Крім того, й подальші контрагенти ПП Провітекс (ТзОВ Адреналін-1, ТзОВ Алькор-Текс, ТзОВ Пульс-Н, ТзОВ Залоговий дім, ТзОВ Аніка Юг, ТзОВ Вайлдер, ТзОВ Зейм, ТзОВ Ексі-торг) не провадили постачання ТМЦ, яке було предметом операцій позивача та ФОП ОСОБА_1 , а дані Єдиного державного реєстру судових рішень вказують на те, що стосовно окремих суб`єктів господарювання (контрагентів ПП Провітекс) наявні досудові розслідування за ознаками фіктивного підприємництва.

15.03.2019 позивачем подано заперечення № 10-09/325 до акта перевірки, в яких платник податків аргументує реальність господарських операцій, що поставлені відповідачем під сумнів; вказує на те, що вони відбувалися в дійсності й їх було належним чином задокументовано (по обсягах, вартості, асортименту тощо).

Листом № 17018/10/16.1-11 від 28.03.2019 ГУ ДФС у Львівській області повідомило позивача, що постійно діючою комісією з розгляду спірних питань було розглянуто заперечення ПАТ «Шахта «Надія», проте, висновки акта перевірки залишено без змін.

На підставі Акта перевірки, відповідно до встановлених порушень ГУ ДФС у Львівській області 29.03.2019 прийняло податкове повідомлення-рішення №, яким збільшило ПАТ «Шахта «Надія» суму грошового зобов`язання з ПДВ загалом на 701 475 грн (561 180 грн податкового зобов`язання та 140 295 грн штрафних (фінансових) санкцій).

Не погоджуючись із цим податковим повідомленням-рішенням, ПАТ «Шахта «Надія» оскаржило його до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що позивач правомірно сформував податковий кредит із ПДВ, який обчислений із вартості товару, придбання та використання якого вчинено ним у межах господарської діяльності та підтверджено належними доказами.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

За вимогами пунктів 198.1, 198.2 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійсненні операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї з подій, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 зазначеного Кодексу та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 Податкового кодексу України, протягом звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (в тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи товари/послуги та основні фонди почали використовуватись в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного періоду.

Разом з тим, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу

У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 ПК України).

Абзацом першим пункту 44.1 статті 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV).

За вимогами частини другої статті 3 Закону № 996-XIV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, згідно з вимогами пункту 1 статті 9 Закону № 996-XIV, є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинний документ, відповідно до статті 1 Закону № 996-XIV, - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена пунктом 1.2 глави 1 та пунктами 2.2, 2.4, 2.16 глави 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 за № 88; зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704, (далі - Положення № 88) відповідно до яких господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування.

Первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції або, якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам.

За змістом вказаних норм, наявність господарських операцій з придбання товарів та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності є визначальною умовою для виникнення права на формування податкового кредиту.

При цьому, відображення господарських операцій в податковому обліку здійснюється на підставі даних бухгалтерського обліку. Разом з тим, для підтвердження цих даних можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені з дотриманням вимог законодавства і за результатами фактичного здійснення господарської операції,

Тобто, правові наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто ті, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника податків.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що долучені позивачем первинні документи мають усі необхідні реквізити та відомості, відповідають вимогам статті 9 Закону № 996-XIV та приписам Положення № 88, не викликають сумніву у їх достовірності, у зв`язку з чим підтверджують реальність вчинених господарських операцій між ПАТ «Шахта «Надія» та ФОП ОСОБА_1 .

Також до матеріалів справи долучені документи, які додатково свідчать про реальність здійснення постачання товарів, зокрема ТТН щодо перевезення ТМЦ (які, хоча самі по собі й не є документами первинного бухгалтерського чи податкового обліку, проте сукупно з іншими документами є належними доказами реального виконання господарських операцій). При цьому, незначні недоліки таких ТТН (відсутність вказівки на номер будинку тощо) не нівелюють їхню доказову силу та не є підставою для неможливості їх врахування при оцінці обставин спірної справи.

Крім того, в матеріалах справи є документи, які засвідчують господарське використання ПАТ «Шахта «Надія» придбаних ТМЦ, що зокрема підтверджується лімітними картками на їх відбір підрозділами позивача.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що надані позивачем докази сукупно підтверджують реальне здійснення документованих господарських операцій, оскільки вони оформлені належним чином і в них наявний економічний зміст, а також відсутні суперечності, які би ставили під сумнів виконання зазначених операцій суб`єктами господарювання (позивачем і його контрагентом).

Що стосується покликань податкового органу на ненастання реальних правових наслідків за вищевказаними господарськими операціями з огляду на діяльність окремих контрагентів постачальника позивача, а також їх подальших ділових партнерів, то як зазначив Верховний Суд України у постанові від 31.01.2011 в справі № 21-47а10, законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб`єктом господарювання.

Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту і відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції в тому, що лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків (позивача) з недобросовісними платниками податків із метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями цих осіб чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов`язань може слугувати підставою для висновку про необґрунтованість податкової вигоди.

У цьому ж випадку, відсутні будь-які достовірні свідчення про те, що ПАТ «Шахта «Надія» було обізнане або навіть могло бути обізнане з діяльністю окремих контрагентів ФОП ОСОБА_1 чи їх дальших контрагентів. Більш того, відсутні навіть свідчення того, що ФОП ОСОБА_1 був освідомлений із недоліками діяльності своїх контрагентів (чи їхніх контрагентів) у площині дотримання ними податкової дисципліни та вимог чинного податкового законодавства, або ж був задіяний у такій протиправній діяльності.

Під час розгляду цієї справи колегія суддів апеляційного суду звертає увагу й на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який окреслив правило індивідуальної відповідальності платника податків, яке, зокрема, полягає в тому, що добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом. Так у п. 71 рішення у справі Булвес АД проти Болгарії ЄСПЛ дійшов висновку, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і в результаті сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. ЄСПЛ вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності. Вищенаведений висновок ЄСПЛ повторно підтвердив і у рішенні в справі Бізнес Саппорт Сентр проти Болгарії, в п. 23 якого зазначено, що у разі виявлення податковими органами невиконання постачальником своїх обов`язків як платника ПДВ, вони могли б розпочати податкову перевірку цього постачальника, з тим щоб стягнути з нього належні платежі та штрафні санкції.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає, що навіть за умови достовірного підтвердження обставин щодо порушення податкового законодавства контрагентом позивача чи іншими особами (подальшими фігурантами по ланцюгу постачання), це не може автоматично підтверджувати порушення податкового законодавства позивачем, що може мати місце тільки в разі обізнаності позивача з такими порушеннями, в їх сприянні тощо (про що зазначено вище).

З огляду на зазначене, висновки податкового органу щодо ненастання правових наслідків за спірними господарськими операціями є необгрунтованими та не підтвердженими всупереч приписам частини другої статті 77 КАС України належними доказами; тобто позивач правомірно включив до складу податкового кредиту ПДВ, який обчислено з вартості товару, придбаного та використаного у межах господарської діяльності позивача.

Щодо покликань апелянта на судові рішення, зі змісту яких він вбачає факти порушень податкового законодавства, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що такі лише свідчать про наявність певних досудових розслідувань щодо контрагентів контрагента позивача. При цьому не видно факту винесення за наслідком таких кримінальних проваджень вироку суду, в яких або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, що в силу приписів ч. 6 ст. 78 КАС України не є безумовною підставою для оцінки спірних господарських операцій нереальними; також такі відомості не стосуються ані позивача, ані його постачальника, ані не кореспондують безпосередньо правовідносинам, що мали місце між ними. А тому, самі по собі вони не можуть бути достатнім підтвердженням нереальності господарських операцій між третіми особами (між позивачем і ФОП ОСОБА_1 ).

Що стосується доводів відповідача про те, що окремі правочини з ФОП ОСОБА_1 вчинені позивачем без дотримання вимог Закону України Про публічні закупівлі, то колегія суддів апеляційного суду зазначає, що ця обставина самостійно не може вказувати на нереальність (тобто нездійснення) певних господарських операцій, а також не є безпосередньою підставою для висновку про неможливість породження відповідними договорами певних правових наслідків, позаяк в силу презумпції правомірності правочину, до часу визнання їх недійсними, вони вважаються правомірними та є чинними. Більш того, як видно з наданого стороною позивача аудиторського звіту, застосування до нього приписів Закону України Про публічні закупівлі, як про це стверджує відповідач, є необґрунтованим.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року в адміністративній справі № 1.380.2019.004638 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 03 грудня 2020 року.

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду