Справа № 1940/1313/18
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2020-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 1940/1313/18 пров. № А/857/10492/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Шевчук С.М., Шинкар Т.І.

з участю секретаря судового засідання: Смолинця А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - Гураля Руслана Володимировича на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Дерех Н.В., час ухвалення судового рішення 11 год 45 хв у м. Тернополі, час складання повного тексту судового рішення 29 липня 2020 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі ГУ ДПС, відповідач), в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Тернопільській області №0-1918 від 06.07. 018.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 позов було задоволено повністю.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2018 рішення від 13.09.2018 було скасовано та відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 21.05.2020 судові рішення судів попередніх інстанцій були скасовані, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Згідно висновків суду касаційної інстанції, суди попередніх інстанцій не дослідили використання об`єкта нерухомого майна, а саме : виробничого корпусу №1 під літерою «О», загальною площею 2021,2 кв.м., що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , за функціональним призначенням (промислове виробництво), а відтак не надано належної правової оцінки всім обставинам, що мають значення для правильного вирішення спору в контексті спірних правовідносин. При цьому, Верховний Суд, беручи до уваги правовий висновок, викладений у постанові палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.02.2020 по справі №820/3556/17, вказав, що застосування п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

За результатами нового розгляду, рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.07.2020 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача Гураль Р.В. подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що заява про зміну підстав позову не прийнята судом першої інстанції без урахування тієї обставини, що відбулося зміна правових підстав позову, а не його підстави. При цьому, з урахуванням обов`язку надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактичних обставин, зокрема, встановивши, що нерухоме майно призначене для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а позивач є сільськогосподарським виробником, суд першої інстанції повинен був застосувати до спірних правовідносин п.п. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України. Крім того, без урахування класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості, суд першої інстанції дійшов безпідставного та суперечливого висновку про те, що позивач є власником нежитлового приміщення нежитлової будівлі виробничого корпусу №1, яке згідно вимог ДК 018-2000 належить до класу «будівлі промислові». При цьому, суд встановив, що позивачем не використовувалися вказані будівлі, як будівлі промисловості, з огляду на відсутність у нього видів діяльності, пов`язаних з промисловим виробництвом. Апелянт звертає увагу на відсутність доказів віднесення об`єкта нерухомості до класу «Будівлі промисловості», а відомості про те, що об`єкт є будівлею виробничого корпусу не підтверджує цієї обставини. Судом першої інстанції також не взято до уваги, що належний позивачу об`єкт нерухомості є будівлею, призначеною для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а позивач є сільськогосподарським товаровиробником. Відтак, вважає, що в контексті положень п.п. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, такий не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача Гураля Р.В., який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача Муровану І.Я., яка заперечувала проти її задоволення, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити адміністративний позов повністю, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів №130063976 від 07.07.2018 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно знаходяться відомості про те, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить нежитлове приміщення нежитлової будівлі виробничого корпусу №1.

ГУ ДФС в Тернопільській області було винесено податкове повідомлення-рішення №0-1918 від 06.07.2018, яким позивачу, як фізичній особі платнику податків, відповідно до п.п.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України було визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за період 2017 року в розмірі 32339,20 грн.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи висновки та мотиви, з яких Верховним Судом були скасовані попередні судові рішення, встановив, що належний позивачу виробничий корпус №1 є об`єктом промисловості. Разом з тим, дійшов висновку, що такий об`єкт не підпадає під дію п.п. «є» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, оскільки в межах спірних правовідносин наявна лише одна з обов`язкових умов не віднесення вказаного об`єкту нерухомості до об`єкту оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема, виробничі приміщення. При цьому, позивачем не здійснювалось використання цього об`єкту, який за вимогами ДК 018-2000 належить до класу (код 1251) «Будівлі промисловості» як будівлі для промислового виробництва, оскільки згідно даних Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР), види його діяльності не пов`язані з промисловим виробництвом. Суд першої інстанції не прийняв до уваги заяву позивача про зміну підстав позову, оскільки справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, а фактичні обставини справи не змінились, про що судом не здобуто належних доказів та не подано учасниками справи.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів справи, 23.06.2020 ОСОБА_1 подав заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої приміщення виробничого корпусу №1 звільняється від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки відповідно до п. «ж» п.п.266.2.2 п.266.1 ст.266 ПК України

При поданні позову підставою для звільнення від оподаткування нерухомого майна був зазначений п. «є» п.п.266.2.2 п.266.1 ст.266 ПК України.

Частиною другою статті 47 КАС України передбачено, що у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.

Разом з тим, відповідно до ч.3 ст.47 КАС України, зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною першою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 по справі №917/1739/17 зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічну по суті позицію було викладено у постанові Верховного Суду від 26.04.2018 у цій справі (№910/10191/17) під час направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Також, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 08.04.2020 по справі №761/41071/19 дійшов висновку, що незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачу. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма належить застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачами способу захисту. Визначення відповідача, предмета та підстав спору є правом позивачів. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

З врахуванням викладеного вище, колегією суддів було встановлено, що подавши 23.06.2020 заяву, позивач змінив не підстави позову, а його правові підстави, оскільки просив поширити на спірні правовідносини замість підпункту «є» підпункт «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК.

Тобто, сама суть обставин не змінилася, а лише уточнено правову норму, яка при таких обставинах має бути застосована.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною четвертою цієї статті передбачено, що суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Суд першої інстанції формально підійшов до розгляду вказаної справи, вказавши, що оскільки справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, а фактичні обставини справи, не змінились, про що судом не здобуто належних доказів, а учасникам справи суду не подано, а тому зміна підстав позову не допускається.

Отже, колегія суддів вказує, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.122014 запроваджено новий місцевий податок, а саме - податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки, та плата за землю.

Згідно п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України).

Відповідно до п.п.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно ст.10 ПК України, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є місцевим податком.

Відповідно до п.п.266.4.2 п.266.4 ст.266 ПК України, органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об`єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.п.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.п.266.6.1 п.266.2 ст.266 ПК України).

Відповідно до п.30.1 ст.30 ПК України, податкова пільга це передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (п.30.2 ст.30 ПК України).

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків відповідно до п.п. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку п.п. «ж» п.п. 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, суд апеляційної інстанції зазначає.

За змістом п.п. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

Положення п.п. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, на який покликається позивач в уточненій позовній заяві, викладений в редакції Закону №2628-VIII від 23.11.2018 та застосовується з 01.01.2019.

Разом з тим, як встановлено судом, оспорюване рішення та вимога про сплату боргу прийняті відповідачем за 2017 рік.

В той же час, відповідно до п.п. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Отже, зі змісту наведеної вище норми вбачається, що пільга зі сплати податку застосовується до будівель та споруд, які призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності та які знаходяться безпосередньо у сільськогосподарських товаровиробників.

Визначення сільськогосподарського товаровиробника виключно для цілей глави 1 «Спрощена система оподаткування, обліку та звітності» розділу XIV ПК України «Спеціальні податкові режими», до якої віднесено четверту групу - сільськогосподарські товаровиробники, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків.

Таким чином, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у п.п.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України, застосовуються виключно для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність».

Отже, до спірних правовідносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, дане визначення не застосовується, оскільки вказаний податок відноситься до розділу ХІІ «Податок на майно» ПК України.

Пунктами 5.2, 5.3 статті 5 ПК України визначено, що у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу, інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» №575-VI від 23.09.2008, виробники сільськогосподарської продукції - юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Отже, у даному випадку зміст поняття «сільськогосподарський товаровиробник», викладений у Законі України «Про сільськогосподарський перепис» та у ПК України, не суперечить один одному, оскільки визначення, закріплене законодавцем у п.п.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України, має чітко обмежену сферу застосування та, як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані норми інших законів відповідно до положень п.5.3 ст.5 ПК України.

Колегія суддів зазначає, що згідно положень Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту України №507 від 17.08.2000, будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, та інше.

З матеріалів справи видно, що одним із видів діяльності позивача є, зокрема, Код КВЕД 01.11. Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур, Код КВЕД 01.13 Вирощування овочів і баштанних культур, коренеплодіві бульбоплодів, Код КВЕД 01.19 Вирощування інших однорідних і дворічних культур, Код КВЕД 01.21 Вирощування винограду, Код КВЕД 01.24 Вирощування зерняткових і кісточкових фруктів, Код КВЕД 01.24 Вирощування ягід, горіхів, інших плодових дерев і чагарників, Код КВЕД 01.28 Вирощування пряних, ароматичних і лікарських культур, Код КВЕД 01.50 змішане сільське господарство, Код КВЕД 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві, Код КВЕД01.64 Оброблення насіння для відтворення, Код КВЕД 03.12 Прісноводне рибальство, Код КВЕД 46.11 Діяльність посередників у торгівлі сільськогосподарського сировиною, живими тваринами, текстильною сировиною та напівфабрикатами, Код КВЕД 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням т кормами для тварин, Код КВЕД 46.31 Оптова торгівля фруктами й овочами, Код КВЕД77.31 Надання в оренду сільськогосподарських машин і устаткування, Код КВЕД 77.32 Надання в оренду будівельних машин і устаткування, Код КВЕД 77.39 Надання в оренду інших машин, устаткування та товарів н.в.і.у, Код КВЕД 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля, Код КВЕД 47.29 Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах, Код КВЕД 47.78 Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах (основний), Код КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт, Код КВЕД 52.10 Складське господарство, Код КВЕД 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, Код КВЕД 77.11 Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів, Код КВЕД 77.12 Надання в оренду вантажних автомобілів

Отже, згідно видів діяльності, позивач має право займатися сільськогосподарською діяльністю, передбаченою наведеною вище класифікацією видів економічної діяльності.

Позивач має у власності приміщення виробничого корпусу №1.

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України (в редакції, чинної у спірний період) визначено перелік об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, зокрема, ж) будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2019 по справі №0340/1905/18 висловив правову позицію, відповідно до якої пільга, встановлена п.п. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, стосується сільськогосподарських товаровиробників і направлена на створення сприятливих умов для здійснення сільськогосподарської діяльності, стимулювання такої діяльності та досягнення її збалансованого податкового навантаження.

Виходячи з буквального тлумачення вищевказаної норми, з урахуванням значення слова «призначення» як «мета використання чого-небуть», «відповідати меті», можна зробити висновок, що будівлі і споруди, про які йдеться в цій нормі, повинні відповідати меті, способу та критеріям використання у сільськогосподарській діяльності. Вимоги, що будівлі і споруди повинні використовуватися (експлуатуватися) у сільськогосподарській діяльності текст цієї норми не містить. На користь висновку, що норма підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не ставить у залежність право на податкову пільгу від фактичного використання об`єкта нерухомості у сільськогосподарській діяльності, свідчить і подальше законодавче уточнення правового регулювання. Законом України №2628-VIII від 23.11.2018, п.п. «ж» п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. Як і Законом №71-VIII, законодавець не встановив обов`язку сільськогосподарського товаровиробника безпосередньо використовувати будівлі/споруди у сільськогосподарській діяльності, а умовою звільнення таких об`єктів від оподаткування визначив цільове призначення їх використання та встановив вичерпний перелік підстав, коли податкова пільга не надається, зокрема, у випадках, коли нерухомість здається власниками в оренду, лізинг, позичку.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що правовий аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Колегією суддів було оглянуто наявний у матеріалах справи Договір поставки №1 від 04.05.2017, за умовами якого Постачальник (ФОП ОСОБА_1 ) зобов`язувався передати у власність Покупцю (ТзОВ «Тарагро-С»), а Покупець в порядку та на умовах, визначених цим Договором, прийняти й оплатити наступну продукцію : насіння сої.

Пунктом 3.1 цього Договору сторони погодили, що товар повинен бути поставлений Покупцю протягом 5-ти календарних днів з моменту подання замовлення. У п.3.5 вказано місце поставки склад Постачальника : м. Тернопіль, вул. Д.Лукяновича, 8.

Факт виконання договору підтверджується прибутковою накладною №6 від 04.05.2017 на суму 522000 грн.

Таким чином, з урахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин, описаних вище, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що належне йому приміщення, з огляду на його використання у сільськогосподарській діяльності, відноситься до будівель сільськогосподарського призначення та фактично є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника, а відтак, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в контексті положень п.п. «ж» п.п.266.2.2. п.266.2 ст.266 ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду 04.12.2018 по справі №649/593/16-а, від 24.04.2020 по справі №540/2206/19, у яких судами застосовано п.п. «ж» п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України у подібних правовідносинах.

З урахуванням вимог ч.5 ст.242 КАС України, наведені судом апеляційної інстанції правові висновки Верховного Суду враховуються при розгляді цієї справи.

Доказів на підтвердження того, що у власності позивача находиться об`єкт промисловості, податковим органом не надано, а позивачем у свою чергу доведено, що вказаний об`єкт є сільськогосподарського призначення та використовується у його сільськогосподарській діяльності, передбаченою класифікацією видів його економічної діяльності.

Отже, в обсязі встановлених по справі фактичних обставин, описаних вище, беручи до уваги їх зміст та юридичну природу, колегія суддів приходить до висновку про протиправність оспорюваного рішення та наявності підстав для його скасування.

Одночасно з постановлення нового судового рішення, судом апеляційної інстанції здійснюється розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно квитанції №19 від 17.08.2020, позивач сплатив за подання апеляційної скарги 1057,30 грн.

Частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Законом України «Про Державний бюджет на 2018 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб на рівні 1762 грн.

Частиною другою статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено розмір ставок судового збору, зокрема, за подання фізичною особою або фізичною особою-підприємцем адміністративного позову майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання апеляційної скарги, 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, при подачі апеляційної скарги позивач мав сплатити 1057,20 грн (1762х0,4=704,80 грн за подання адміністративного позову, 704,80х1,5 = 1057,20 грн за подачу апеляційної скарги).

Таким чином, в контексті положень ч.1 ст.139 КАС України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід стягнути частково у розмірі 1057,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Керуючись ст.ст. 12, 139, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 Гураля Руслана Володимировича задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року по справі №1940/1313/18 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області №0-1918 від 06 липня 2018 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 1057 (одну тисячу п`ятдесят сім) гривень 20 копійок сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. М. Шевчук
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 01.12.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС.