Справа № 240/16114/20
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/16114/20

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Семенюк М.М.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

30 листопада 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Курка О. П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Макарівської квартирно-експлуатаційної частини (району) Міністерства оборони України, Центрального Управління інженерно-інфраструктурного забезпечення Командування об`єднаних Сил Логістики Управління Збройних Сил України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними бездіяльність відповідачів щодо не надання ОСОБА_1 житла з 2018 року, з часу набуття статусу інваліда війни 3 групи, а також не проведення грошової компенсації за неотримання належного йому із сім`єю житла;

- зобов`язати відповідачів здійснити виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане житло по встановленій законодавством України формулі проведення компенсації, з урахуванням коефіцієнту місцевості Житомирській області.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Обгрунтовуючи підстави для задоволення апеляційної скарги, позивач відзначає про помилковість висновків суду та ненадання належної правової оцінки тому факту, що спір, який є предметом розгляду даної справи, є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки виник саме з приводу неналежного здійснення відповідачами своїх владних повноважень.

Відповідачі своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались, що в розрізі приписів ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін з таких підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що цю справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а пов`язаний з поновленням прав позивача у сфері житлових відносин та їх реалізацією. Суд дійшов висновку, що цей спір належить вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам процесуального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2 та 4 КАС України, якими визначено завдання адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, оскільки участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Разом з тим, сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Як слідує з матеріалів справи, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, направленим на поновлення порушеного відповідачами права на отримання житла, в тому числі, щодо можливості грошової компенсації за таке житло. Отже, цей позов поданий на поновлення прав позивача у сфері житлових відносин.

За загальним правилом, справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема, спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, вирішуються судами у порядку цивільного судочинства (ст.3, 15 ЦПК України).

З системного аналізу вищенаведених правових норм можна дійти висновку про те, що спори про надання житла особам, які потребують поліпшення житлових умов, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, оскільки спірні правовідносини пов`язані із захистом порушених житлових прав позивача, цей спір належить розглядати в порядку цивільного судочинства, позаяк у такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, Отже, такий спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 11 серпня 2020 року у справі № 712/9518/16-а та від 17 лютого 2020 року у справі № 344/8361/17.

До того ж, у даній категорії спорів з питання застосування норм права у спірних правовідносинах неодноразово висловлювалась Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у справі № 806/104/16 (постанова від 18 квітня 2018 року № 11-166апп18), у справі № 815/2551/15 (постанова від 20 вересня 2018 року № 11-640апп18).

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Таким чином, проаналізувавши вищенаведені законодавчі приписи, колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи та зміст заявленого позову свідчать про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин, тому такий спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися за правилами ЦПК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки цю справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що той факт, що відповідачі є суб`єктами владних повноважень, не змінює правової природи спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий, оскільки юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору з їх участю проводиться, в тому числі, і за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у цій справі, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Курко О. П.