Справа № 520/9079/2020
Суддя: Кухар М.Д.
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

18 листопада 2020 року №520/9079/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Кухар М.Д.,

при секретарі судового засідання - Говтві Д.В.,

за участі:

представника позивача - Шеліпової Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (вул. Шевченка, буд. 26, м. Харків, 61013, ), третя особа - Головний сервісний центр МВС (вул. Лук`янівська, буд. 62, м. Київ 71, 04071, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт наказу Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області «Про звільнення державних службовців Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області» № 39К від 15.06.2020 року, про звільнення державного службовця 5-го рангу ОСОБА_1 , з посади адміністратора територіального сервісного центру № 6347 (на правах відділу м. Чугуїв);

-поновити ОСОБА_1 на посаді адміністратора територіального сервісного центру № 6347 (на правах відділу м. Чугуїв) та поновити його на державній службі;

-стягнути з Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області заробіток за час вимушеного прогулу з 16.06.2020 року по день прийняття постанови;

-рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді адміністратора територіального сервісного центру №6347 (на правах відділу м. Чугуїв) та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що наказ Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області «Про звільнення державних службовців Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області» №39К від 15.06.2020 року, в частині звільнення державного службовця 5-го рангу ОСОБА_1 , з посади адміністратора територіального сервісного центру № 6347 (на правах відділу м. Чугуїв) прийнято відповідачем протиправно, відтак останній підлягає скасуванню, а позивач поновленню на займаній посаді.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, був повідомлений своєчасно та належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи. Згідно змісту відзиву на позов у задоволенні вимог просив суд відмовити. Також вказав, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства, відтак підстави для скасування наказу, в частині, яка є предметом спору, відсутні.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, був повідомлений своєчасно та належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи. Надав до суду пояснення, згідно яких просив суд прийняти рішення, яким у задоволенні вимог ОСОБА_1 відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач працював на посаді адміністратора територіального сервісного центру №6347 (на правах відділу м. Чугуїв) Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області з червня 2019 року.

Наказом Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області від 15 червня 2020 року №39 К ОСОБА_1 звільнено з 16 червня 2020 року у порядку п. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України(а.с.119-120 том 1).

Підставою для прийняття вказаного наказу слугувала заява позивача від 12.06.2020.

Не погоджуючись з наказом позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з даним позовом.

За приписами ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Позов подано до суду із дотриманням строку, встановленого для справ щодо проходження публічної служби.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу».

Згідно до ч. 1 п. 2 ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави. Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до ч. 4 п. 2 ст. 2 Закону України «Про державну службу» посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну службу» державний службовець зобов`язаний: виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну службу» державна служба здійснюється з дотриманням таких принципу верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави.

Судом встановлено, що наказом МВС України від 03 березня 2020 року № 218 «Про утворення ліквідаційних комісій територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ» призначено голову ліквідаційної комісії Ц МВС.

Наказом Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області від березня 2020 року № 24 «Про затвердження персонального складу ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Харківській часті» затверджено склад ліквідаційної комісії Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області.

Наказом Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області від березня 2020 року № 28 «Про затвердження Плану заходів з ліквідації тонального сервісного центру МВС в Харківській області» затверджено план заходів із ліквідації РСЦ МВС.

Одним із напрямків роботи ліквідаційної комісії визначено комплекс заходів із звільнення працівників РСЦ МВС.

Відповідно до п. 1 ч. 1 п. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: ліквідація державного органу та/або скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Згідно до ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Відповідачем 03 квітня 2020 року, відповідно до Постанови №79 наказу МВС України від 03 лютого 2020 року №218 «Про утворення ліквідаційних комісій територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ», складено попередження, яким попереджено позивача про припинення державної служби на підставі пункту 1 частини першої, пункту 1 частини третьої ст. 87 ЗУ «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області.

Відповідачем повідомлено ОСОБА_1 , що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону, звільнення відбудеться не раніше 30 календарних днів з дня попередження(а.с.126 том 1).

Отже, ОСОБА_1 був ознайомлений з цим попередженням 03 квітня 2020 року, про свідчить його власноручний підпис.

Як вказує позивач, 12.06.2020 року, бажаючи продовжити роботу у структурних підрозділах ГСЦ МВС позивач, власноручно написану заяву про переведення до іншого структурного підрозділу через відділ РСЦ МВС в Харківській області. Однак, вказану заяву повернуто позивачу. Як при цьому пояснили спеціалісти кадрів, таке формулювання не доречне в заяві про переведення і позивача буде переведено до і структурного підрозділу і без подання такої заяви.

На підтвердження вказаного надав до справи заяву від 12.06.2020(а.с.15 том 1).

В подальшому, згідно пояснень позивача, останнього звільнено з займаної посади.

Проте, судом під час розгляду справи встановлено, що 12.06.2020 позивачем надано голові ліквідаційної комісії заяву, якою відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України, п. 1 ч.1;4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», просив припинити державну службу та звільнити його з займаної посади з 16.06.2020 та здійснити остаточний розрахунок(а.с.96 том 1).

Саме вказана заява стала підставою для прийняття оскаржуваного наказу, в частині, що стосується ОСОБА_1 .

Таким чином, право позивача не порушене, оскільки останнім самостійно, без примусу складена заява. Вказані обставини позивачем не заперечуються.

З огляду на зміст ст. 87 Закону України «Про державну службу», суд дійшов до висновку про відсутність у відповідача обов`язку пропонувати працівнику нову посаду.

Так, пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 2 статті 40 КЗпП України).

Щодо застосування норм Кодексу законів про працю України та Закону України «Про державну службу», то спеціальними нормами в частині визначення підстав припинення державної служби для позивача, який обіймав посаду державної служби, є норми Закону України «Про державну службу».

Вищий адміністративний суд Україні в інформаційному листі «Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» 26.05.2010 р. №753/11/13 зауважив, що під час вирішення спорів щодо звільнення державних службовців пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовані спірні відносини, а також коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Отже, якщо у спеціальному законі не передбачається або прямо забороняється застосування норм трудового законодавства, то особа може бути звільнена виключно з підстав, передбачених цими законами.

Відповідно до законодавства звільнення окремих категорій працівників у зв`язку з ліквідацією підприємства допускається лише з наступним працевлаштуванням. Це стосується: вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста ст. 179 КЗпП), одиноких матерів з дитиною віком до 14 років або дитиною-інвалідом (частина третя ст. 184 КЗпП); батьків, які виховують дітей без матері (зокрема, у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також опікунів (піклувальників), прийомних батьків (ст.1861 КЗпП); працівників, яким не виповнилося 18 років (ст. 198КЗпП).

Відповідач вказує, що останнім враховано присвоєну ОСОБА_1 ІІ групу інвалідності, проте соціальних гарантій під час звільнення через скорочення у зв`язку із ліквідацією у вигляді наступного працевлаштування позивача, законодавством України не передбачено.

Відносно посилання позивача на те, що його звільнення з державної служби було протиправним та таким, що порушило конституційне право на працю, що виключає можливість заробляти на життя, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» безробіття - соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування; зареєстрований безробітний - особа працездатного віку, яка зареєстрована в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, як безробітна і готова та здатна приступити до роботи.

Відповідно до п. 1.2 1 ст. 5 Закону 5067, Держава гарантує у сфері зайнятості вільне обрання місця застосування праці та виду діяльності, вільний вибір або зміну професії та одержання заробітної плати винагороди) відповідно до законодавства.

Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону 5067, кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом надання особливих гарантій працівникам, які втратили роботу у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 44 Закону 5067, зареєстровані безробітні мають право на безоплатне одержання від територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції послуг з пошуку підходящої роботи та сприяння у працевлаштуванні, в тому числі на громадські та інші роботи тимчасового характеру.

Відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП та абзацу третього пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 5 липня 2012 року у разі запланованого масового вивільнення працівників підприємств будь-якої форми власності, виду діяльності та господарювання у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням установ та організацій, скороченням чисельності або штату працівників, роботодавець одночасно з попередженням працівників про наступне вивільнення, тобто за два місяці, подає до ДСЗ звіт про заплановане вивільнення працівників.

Регіональний сервісний центр МВС в Харківській області виконав вимоги частини третьої статті 49-2 КЗпП та абзацу третього пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» від 5 липня 2012 року в повному обсязі, подавши з дотриманням вимог наказу Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 317 Форму звітності № 4-ПН «Інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці».

До того ж, позивач не позбавлений права самостійно звернутись до центру занятості.

Відповідно до абзацу 3 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ст. 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Враховуючи наведене, підстав для скасування наказу, в частині, судом не встановлено, таким чином похідні вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Європейський Суд з прав людини у рішення від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України" зазначив, що: "п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень." (пункт 23).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Розподіл судових витрат здійснити у відповідності з ст. 139 КАС України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 139, 242- 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (вул. Шевченка, буд. 26, м. Харків, 61013, ), третя особа - Головний сервісний центр МВС (вул. Лук`янівська, буд. 62, м. Київ 71, 04071, ) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Скарга може бути подана у порядку ч.1 ст.297 КАС України безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду або у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 02 грудня 2020 року.

Суддя Кухар М.Д.