Справа № 640/21403/20
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року м. Київ № 640/21403/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом до ОСОБА_1 Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
провизнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - Позивач, ОСОБА_1 ) з позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі також - Відповідач, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якій просить:

1. Визнати протиправними дії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення № 382 від 28.11.2019 щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну виданого громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 21.03.2011 та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.04.2011.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області № 382 від 28.11.2019 про скасування дозволу на імміграцію в Україну виданого громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 21.03.2011 та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.04.2011.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Відповідачем всупереч положень діючого законодавства України вчинені оскаржувані дії та прийнято протиправне рішення, яким скасовано видані Позивачу дозвіл на імміграцію, який вичерпав свою дію та посвідку на постійне проживання, чим порушено його права, свободи та законні інтереси.

Представник Відповідача подав письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що оскільки УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві було прийняте рішення про надання Позивачу дозволу на імміграцію в Україну всупереч міграційного законодавства, а саме вимог пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію», то Відповідачем прийняті правомірні рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне місце проживання та скасування дозволу на імміграцію в Україну відносно Позивача.

Розглянувши подані сторонами (їх представниками) документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач є громадянином Республіки Білорусь (том 1, а.с. 40), приїхав в Україну у 2002 році, має у власності квартиру у м. Києві, в якій проживає та зареєстрований зі своєю сім`єю (том 1, а.с. 71-73), одружений на громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_2 , має трьох дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Донька ОСОБА_5 , народилась на території України у місті Києві 07.12.2009 та зареєстрована Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (том 1, а.с. 45).

Рішенням ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 19.11.2010 щодо розгляду матеріалів громадянки Білорусії ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1, а.с. 46-47), на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» та пункту 2 підпункту 4, пункту 3 підпункту 3 Порядку формування квоти імміграції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, громадянці Білорусії ОСОБА_5 (дочці Позивача) було надано дозвіл на імміграцію в Україну від 19.11.2010 № 46/1486 (том 1, а.с. 48), а також вказану особу документовано безстроковою посвідкою на постійне проживання в Україні для іноземця серія НОМЕР_2 від 24.02.2011 (том 1, а.с. 49).

Згідно з довідкою № 458/2016 від 24.03.2016 (том 1, а.с. 50) ОСОБА_5 (донька Позивача), за рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, на підставі частини третьої статті 8 Закону України «Про громадянство України», набула громадянства України та з 14.03.2016 є громадянкою України.

Оскільки донька Позивача ОСОБА_5 народилась на території України, 19.10.2010 він звернувся до УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві зі заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну (том 1, а.с. 51-52).

Згідно з повідомленням Управління Служби безпеки України у м. Києві від 22.11.2010 № 67640 (том 1, а.с. 53) підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію» громадянину Білорусії ОСОБА_1 , - відсутні.

Згідно з даними Державної прикордонної служби України від 06.12.2010 № 0.254-19980/0/06-10 (том 1, а.с. 56) станом на 02.12.2010 інформація, зокрема про Позивача у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну - відсутня.

Рішенням УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 21.03.2011 щодо розгляду матеріалів громадян Білорусії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с. 57-58), на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» та пункту 3 підпункту 1 Порядку формування квоти імміграції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, громадянам Білорусії ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (Позивачу) та ОСОБА_3 надано дозвіл на імміграцію в Україну, а також вказаних осіб документовано посвідкою на постійне проживання в Україні для іноземця.

УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві 21.03.2011 видано Позивачу дозвіл на імміграцію в Україну № 11/121983, дійсний до 21.03.2012 (том 1, а.с. 60). Також Позивачу було видано 22.04.2011 тимчасову посвідку на проживання серії НОМЕР_1 , дійсну безстроково (том 1, а.с. 62).

У зв`язку з досягненням 45-річного віку 22.08.2019 Позивач звернувся до Відповідача із заявою-анкетою № 232087000 щодо обміну посвідки на постійне проживання (том 1, а.с. 68-69), за результатами розгляду якої Відповідачем було оформлено 28.11.2019 висновок про перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 (том 1, а.с. 63-66), яким встановлено, що рішення УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 21.03.2011 суперечить вимогам імміграційного законодавства (оскільки донька іноземця була неповнолітньою, заява в установленому поряду не могла бути оформлена відповідно до вимог пункту 6 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію»; отримати дозвіл на імміграцію в Україну особа віком до 10 років могла тільки спільно з батьками, а не самостійно; не виконано вимогу пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію»). Враховуючи наведене, керуючись пунктом 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», пунктами 21-22 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, підпунктом 9 пункту 62, підпунктом 1 пункту 64, підпунктом 4 пункту 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, головний спеціаліст відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Л. Сапіга дійшла висновку про необхідність скасування рішення УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 21.03.2011 про надання дозволу на імміграцію в Україну Позивачу, а також про визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки про постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 .

Рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 01.10.2019 № 1867 про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання (том 1, а.с. 67) Позивачу відмовлено в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, на підставі пункту 3 підпункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321.

Також, рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 28.11.2019 № 382 про скасування дозволу на імміграцію в Україну (том 1, а.с. 35), на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», Позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 21.03.2011. Також, на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, скасована посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.04.2011.

Вважаючи наведені дії та рішення Відповідача, що призвели до безпідставного скасування Позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання, - протиправними, останній звернувся до суду з даною позовною заявою.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам і поясненням сторін (їх представників) за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Для вирішення спірних правовідносин судом застосовано, зокрема, норми Законів України «Про імміграцію» від 07.06.2011 № 2491-III (далі також - Закон № 2491-III), «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-III (далі також - Закон № 2235-III), Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22.09.2011 № 3773-VI (далі також - Закон № 2235-III), Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі також - Порядок формування квоти та Порядок провадження) та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі також - Порядок № 321), у відповідних редакціях, які діяли на момент видачі Позивачу дозволу на імміграцію та на момент прийняття оскаржуваного рішення.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, адміністративний суд, здійснюючи судовий розгляд справи, перевіряє оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність вищенаведеним закріпленим процесуальним законом критеріям.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, тринадцятою та чотирнадцятою статті 4 Закону № 3773-VI (в редакції на момент видачі дозволу на імміграцію) іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій-дванадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, зазначеними у частинах другій-дванадцятій цієї статті, та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України, на період, зазначений в частинах другій - дванадцятій цієї статті.

Відповідно до абзаців 1, 4 та 5 частини першої статті 1 Закону № 2491-III (в редакції на момент видачі дозволу на імміграцію) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

За приписами частини першої, пункту 6 частини другої статті 4 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Згідно зі статтею 6 Закону № 2491-III (в редакції на момент видачі дозволу на імміграцію) спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: 1) приймають заяви разом з визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; 3) приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) видають та вилучають у випадках, передбачених цим Законом, посвідки на постійне проживання; 5) ведуть облік осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Відповідно до статті 9 Закону № 2491-III (в редакції на момент видачі дозволу на імміграцію), заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, окрім іншого, особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

За неповнолітніх осіб, а також осіб, яких у встановленому порядку визнано недієздатними, заяву про надання дозволу на імміграцію подають їх законні представники.

Якщо іммігрує один з батьків, якого (яку) супроводжують неповнолітні діти, він (вона) повинен подати заяву чоловіка (дружини), посвідчену нотаріально, про те, що він (вона) не заперечує проти імміграції дітей разом з батьком (матір`ю). У випадку відсутності такої згоди батько (мати) повинен подати рішення відповідного державного органу про залишення дітей при батькові (матері). Зазначене рішення має бути легалізоване консульською установою України, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: три фотокартки; копія документа, що посвідчує особу; документ про місце проживання особи; відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються, зокрема, для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Як вже зазначалося в описовій частині рішення донька Позивача ОСОБА_5 , народилась на території України у місті Києві 07.12.2009 та зареєстрована Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, надано дозвіл на імміграцію в Україну від 19.11.2010 № 46/1486 та безстрокову посвідку на постійне проживання в Україні. Окрім того, ОСОБА_5 набула громадянства України та з 14.03.2016 є громадянкою України.

Таким чином, на підставі зазначеного Позивач 19.10.2010 і звернувся до УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві зі заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Згідно статті 10 Закону № 2491-III (в редакції на момент видачі дозволу на імміграцію) дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або проти яких порушено кримінальну справу, якщо попереднє слідство за нею не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону № 2491-III (в редакції на момент видачі дозволу на імміграцію) особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Разом з тим, відповідно до висновку від 28.11.2019 про перевірку законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 , головним спеціалістом відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області зазначено, що рішення УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 21.03.2011 суперечить вимогам імміграційного законодавства, оскільки донька іноземця була неповнолітньою, заява в установленому поряду не могла бути оформлена відповідно до вимог пункту 6 частини сьомої статті 9 Закону України «Про імміграцію»; отримати дозвіл на імміграцію в Україну особа віком до 10 років могла тільки спільно з батьками, а не самостійно; не виконано вимогу пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з чим Відповідачем і було прийняте оскаржуване рішення № 382 від 28.11.2019, яким Позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.04.2011, на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

При цьому, відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону № 2491-III, дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

За приписами підпункту 1 пункту 64 Порядку № 321 посвідка скасовується територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

З аналізу наведених норм вбачається, що для скасування дозволу на імміграцію відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону № 2491-III, обов`язковою умовою є виявлення свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність стосовно іноземця або особи без громадянства.

Натомість, судом не встановлено, а Відповідачем не доведено належними, допустимим та достатніми доказами обставин, що при видачі Позивачу у 2011 році дозволу на імміграцію, на підставі якого також було видано безстрокову посвідку на тимчасове проживання в Україні, Позивачем були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи або документи, що втратили чинність стосовно нього.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 21 Порядку провадження № 1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктом 22 Порядку провадження № 1983 визначено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу. У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Згідно з пунктом 23 Порядку провадження №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Згідно з пунктом 24 Порядку провадження № 1983 рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Частиною першою статті 13 Закону № 2491-III передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Виходячи з наведеного судом встановлено, що Закон № 2491-III визначає вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта, чого доведено Відповідачем не було, як і не встановлено судом.

Більш того, судом встановлено, що питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну розглядалось Відповідачем, не у зв`язку зі зверненням з цього приводу органів державної влади, а у зв`язку зі зверненням Позивача зі заявою щодо обміну посвідки на тимчасове проживання у зв`язку з досягненням ним 45-річного віку.

У взаємозв`язку з наведеним суд наголошує, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо того, що Відповідачем було порушено питання щодо скасування дозволу на імміграцію, виданого Позивачу, як і відсутні докази, що останнього було запрошено для надання пояснень з цього приводу.

Враховуючи викладене вище, з урахуванням того, що Відповідачем не доведено, а судом не встановлено наявності підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 12 Закону № 2491-III при прийнятті рішення органом ДМС про надання Позивачу дозволу на імміграцію в Україну в 2011 році, суд дійшов висновку, що оскаржувані дії Відповідача та оскаржуване рішення від .28.11.2019 № 382 є протиправними, у зв`язку з чим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

До того ж, наведене відповідає принципу «належного урядування» відповідно до якого, допущені державними органами помилки не можуть виправлятися за рахунок інших осіб та створювати для них негативні наслідки, а тому навіть за умови неправомірного документування Позивача посвідкою на постійне проживання в Україні, такі обставини не можуть бути виправлені за рахунок Позивача та мати для нього негативні наслідки у вигляді скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач обов`язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконав.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 5, 6, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення № 382 від 28.11.2019 щодо скасування дозволу на іміграцію в Україну виданого громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 21.03.2011 та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.04.2011.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області № 382 від 28.11.2019 про скасування дозволу на іміграцію в Україну виданого громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 21.03.2011 та скасування посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 22.04.2011.

4. Стягнути судові витрати в сумі 1681,60 грн. на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ).

ЦЕНТРАЛЬНЕ МІЖРЕГІОНАЛЬНЕ УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ МІГРАЦІЙНОЇ СЛУЖБИ У М. КИЄВІ ТА КИЇВСЬКІЙ ОБЛАСТІ (ідентифікаційний , адреса: 02152, місто Київ, ВУЛИЦЯ БЕРЕЗНЯКІВСЬКА, будинок 4-А).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя П.О. Григорович