Справа № 640/7028/20
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 року м. Київ №640/7028/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомГромадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області
провизнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії
встановив:

Громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №619 від 13 вересня 2019 року про відмову ОСОБА_1 в прийнятті заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №22-20 від 06 березня 2020 року про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти та повторно розглянути заяву Громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, звернулась до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте позивачу відмовлено у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 13 вересня 2019 року №619 є незаконним та необґрунтованим, прийнятим в порушення вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин її справи та ситуації, що склалась в країні її походження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 березня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача, Державної міграційної служби України, надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначивши, що під час прийняття оспорюваного наказу відповідач діяв у спосіб та у межах, визначених чинним законодавством. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не скористалось своїм правом на надання відзиву на позовну заяву.

Представник позивача подав відповідь на відзив, в якому заперечив проти висновків, викладених у відзиві на позовну заяву, підтримав позицію, викладену у позовній заяві та просив позов задовольнити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 - громадянка Ісламської Республіки Афганістан, звернулась 13 вересня 2019 року до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач 16 вересня 2019 року отримала повідомлення від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №247 від 13 вересня 2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до вказаного повідомлення підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є наказ №619 від 13 вересня 2019 року Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області.

Громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 19 вересня 2019 року звернулась до Державної міграційної служби України зі скаргою на відмову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 06 березня 2020 року №22-20 скарга Громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відхилена.

Підставою для прийняття вказаного рішення став висновок Державної міграційної служби України від 06 березня 2020 року, відповідно до якого обставини, викладені в наказі Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №619 від 13 вересня 2019 року про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про те, що територіальним органом ДМС допущено порушення або неправильне застосування положень законодавства, яке призвело до невірного прийняття рішення по справі.

Громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 18 березня 2020 року отримала повідомлення Державної міграційної служби України про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18 березня 2020 року №91.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття спірних рішень, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту регламентується нормами статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, зокрема, частиною першою зазначеної статті передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, врегульована нормами Правил, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07 вересня 2011 року (далі по тексу Правила).

Відповідно до пункту 2.1 Розділу ІІ Правил, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в тому числі, перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 цього Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; а також протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 2.4 Розділу ІІ Правил у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: - видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Нормами частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з нормами частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є, в тому числі, повторне звернення особи до уповноваженого органу із заявою з тих самих підстав, з яких раніше їй вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що Громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, з оскаржуваного наказу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №619 від 13 вересня 2019 року вбачається, що при перевірці поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлено, що громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 вперше заяву про надання статусу біженця подала до Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві 10 вересня 2015 року, проте заявниці відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі всебічного дослідження та аналізу її першої заяви, ДМС України прийнято рішення № 362-16 від 14 липня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , яке, в свою чергу, визнано законним та обґрунтованим під час його перегляду у судовому порядку, як в першій, так і в апеляційній та касаційній інстанції (рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2018 року, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2018 року та постанова Верховного Суду від 17липня 2019 року у справі № 826/18235/16).

Під час другого звернення 13 вересня 2019 року до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 зазначила, що під час попереднього звернення допущено помилку та неправильно зазначено: « ОСОБА_1 », у зв`язку з чим позивач просить вважати правильним написання: « ОСОБА_1 ».

Крім того, позивач повідомила про наявність нових обставин щодо переслідування та загроз життю та здоров`ю, що унеможливлюють її повернення до країни громадянської належності, а саме, про те, що сестра її чоловіка, ОСОБА_3 , заручилась з чоловіком - пуштуном та згодом, батько чоловіка ОСОБА_3 почав вимагати від родини позивача підкорятися їх сім`ї. ОСОБА_3 хотіла розлучення, між двома родинами стався конфлікт, під час якого чоловік позивача отримав поранення. Через ситуацію, що склалась, родина чоловіка ОСОБА_3 постійно погрожувала родині позивача вбивством, що стало підставою для виїзду з країни.

Проте, територіальними органами Державної міграційної служби встановлено, що інформація, яку наводить позивач під час повторного звернення щодо побоювань повертатися до Ісламської Республіки Афганістан через конфлікт між родинами, не містить жодних підтверджень.

Разом з цим, існують суттєві сумніви у правдивості тверджень позивача через встановлені невідповідності у повідомлених нею фактах.

Так, у матеріалах попередньої справи позивач повідомила, що її чоловік, ОСОБА_4 , загубився у Російській Федерації (далі - РФ), під час переїзду до України.

Тобто загроза, про яку повідомляє позивач у повторній заяві, стосується родини її нинішнього чоловіка, ОСОБА_5 , який у своїй заяві від 16 листопада 2015 року повідомив, що родичі у нього відсутні, усю родину вбили таліби.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_5 від 16 листопада 2015 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №433-16 від 22 серпня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ураховуючи викладене, зазначені суперечливі факти щодо конфлікту між родинами, є нелогічними, непослідовними та неправдоподібними.

Також, позивач повідомляє про загрози життю в умовах загострення військового конфлікту в країні походження, що погіршує ситуацію щодо безпеки проживання та унеможливлює повернення до Ісламської Республіки Афганістан.

Таким чином, причини побоювання, через які позивач покинула країну громадянської належності, зазначені в заяві від 13 вересня 2019 року є ідентичними причинам, зазначеним у попередній заяві від 10 вересня 2015 року.

Також з матеріалів справи встановлено, що позивач вперше звернулася із заявою лише після досить тривалого періоду перебування в Україні (більше одного року), чим порушила вимоги статті 5 Закону щодо порядку звернення особи із заявою. Слід зазначити, що вказана стаття не встановлює будь-яких санкцій за порушення строку подання заяви. Водночас, відображає рівень побоювань особи зазнати переслідувань чи серйозної шкоди.

Відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з положеннями статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС №2013/32/ЕU від 26 червня 2013 року «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)» з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

На основі проведення порівняльного аналізу положень Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту» №2013/32/ЕU від 26 червня 2013 року та норм національного законодавства у вказаній сфері можна дійти висновку, що "повторна заява" означає подальшу заяву, подану особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після прийняття остаточного рішення за попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.

Поняття «нові обставини» може застосовуватись лише за умови коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», включаючи процедуру оскарження відповідного рішення.

Судом встановлено, що будь-яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині заявником не наведено. У зв`язку з цим, слід зазначити, що нові умови, які з`явилися у правовій дефініції «додатковий захист» можуть бути застосовані лише у випадку наявності загрози життю, безпеці чи свободі заявника, оскільки вони є похідними від вказаних обставин. Проте наведений елемент (наявність особистої загрози життю, безпеці чи свободі заявника) визнано недостовірним, тому він не може бути взятим до уваги.

Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абзацу 4 частини першої статті 6 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

В обґрунтування заяви позивач зазначила, ті й самі підстави, що при первинному звернення за встановленням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається із матеріалів особової справи позивача, громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 01 лютого 2015 року покинула країну постійного проживання літаком (рейс м. Кабул - м. Москва), а потім автомобілем 10 лютого 2015 року потрапила до України в м. Київ. На час подання заяви перебуває в Україні нелегально. Позивач зазначила, що не може повернутись в країну походження, оскільки її переслідують родичі чоловіка. Вказані обставини можуть створити проблеми.

Також, зі змісту вказаної заяви судом встановлено, що позивач повідомила про ті обставини, що вона не піддавалась будь-яким переслідуванням через приналежність до раси, національності, релігії, соціального положення, політичних поглядів.

Суд зазначає, що позивач взагалі не повідомила фактів щодо її переслідувань в країні громадянського походження, а отже, позивач не навела фактів, які можуть бути визнані підставою для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пунктом 1, пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через недоведеність позивачем загрози її життю, фізичній цілісності чи свободі в Республіці Афганістан, а також можливості застосування до неї нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Судом також не встановлено фактів, які б свідчили про важку ситуацію у країні походження позивача, та які б були підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до пункту 1, пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В ході вивчення ситуації у відкритих джерелах ДМС досліджено актуальну інформацію по країні походження щодо ситуації в Ісламській Республіці Афганістан:

«В период с 16.10.2018 по 07.02.2019 число нападений террористов-смертников в Афганистане в целом сократилось на 61% по сравнению с аналогичным периодом прошлого года, что, по мнению Генерального секретаря ООН, возможно, является результатом успешных мер по пресечению террористической деятельности, осуществляемых силовыми структурами в городах Кабул и Джелалабад. В период с 01.01.2018 по 28.02.2019 не было зафиксировано случаев перемещения из столицы, при этом в город прибыло 10 430 перемещенных лиц. Такие факторы как прибытие в Кабул ВПЛ и проживание в столице перемещенных лиц оказывают дополнительное давление на местное сообщество, основные услуги и социальную инфраструктуру, что сильно влияет на способность города принимать новых переселенцев».

Таким чином, відповідно до інформації по країні походження політична ситуація в Ісламській Республіці Афганістан не викликає серйозних підстав вважати, що будь-яка цивільна особа стикається з реальним ризиком шкоди, який ставить під загрозу її життя.

За наведених обставин суд погоджується з твердженням відповідача про те, що заява громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 не містить об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань, що є необхідним для вирішення питання оформлення її документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, є обґрунтованим зазначений висновок в частині правомірності наказу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 13 вересня 2019 року №619 про відмову Громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з цим, підстав для задоволення скарги на це рішення відсутні.

Тому і рішення Державної міграційної служби України від 06 березня 2020 року №22-20 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги Громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко