Справа № 640/172/19
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2020-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/172/19 Суддя (судді) першої інстанції: Амельохін В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Федотова І.В.,Коротких А.Ю.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області, Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області, Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 28 червня 2018 року стосовно ОСОБА_1 ; зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області прийняти рішення щодо обміну посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 у зв`язку з досягнення ОСОБА_1 45 річного віку; визнання протиправним та скасування рішення Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області про скасування дозволу на імміграцію стосовно ОСОБА_1 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог до Управління та прийняти в цій частині нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач послався на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області спиралося на відомості, які об`єктивно вказують на елементи надання позивачем очевидно неправдоподібної інформації для введення в оману міграційну службу під час звернення із відповідною заявою про надання дозволу на постійне проживання в Україні.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Азербайджан, що підтверджується паспортом громадянина Азербайджану.

У 2002 році позивач звернулася до Катеринопільського РВ УМВС України в Черкаській області з метою отримання дозволу на постійне проживання в Україні, оскільки перебувала в шлюбі з громадянином України ОСОБА_2 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий 01.02.2000 року Катеринопільським РВ УМВС України в Черкаській області, свідоцтво про шлюб НОМЕР_4 видане 26.10.2002 року.

02 квітня 2003 року Відділом громадянства, паспортної та імміграційної роботи УМВС України в Черкаській області УМВС, ОСОБА_1 надано дозвіл на імміграцію в Україну відповідно до п.1 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію" та 02.04.2003 року надано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_5 .

В подальшому, а саме 22.02.2012 року УГІРФО УМВС України в м. Києві було здійснено обмін вказаної посвідки на посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_2 , терміном дії «безстроково».

У зв`язку з досягнення 45 річного віку позивач звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві та Київській області з метою обміну посвідки на постійне місце проживання.

Листом від 21 листопада 2018 року №8001.21.2-32319/80.2-1 Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області повідомило позивачку, що стосовно громадянки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 28 червня 2018 року прийнято рішення про відмову в обміні посвідки на постійне місце проживання в України на підставі листа Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області. В даному листі зазначається, що оскільки на момент отримання дозволу на імміграцію громадянка ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з громадянином України лише близько двох місяців, дозвіл на іміграцію іноземці надано всупереч вимогам чинного законодавства України.

08 листопада 2018 року Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області на підставі висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання, який затверджено Начальником УДМС України в Черкаській області І.В. Шапран , прийнято рішення № 98 про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 02.04.2013 року на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію».

На підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 02.04.2003 року скасована на підставі вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321.

Позивачка, не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідачів, звернулася з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення від 08.11.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Азербайджану ОСОБА_1 прийнято відповідачем без урахування принципу пропорційності, тобто, при прийнятті рішення мала місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване спірне рішення, та інтересами позивача, адже при видачі дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні компетентний орган підтвердив правильність надання позивачу необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання від 28.06.2018 року та про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 08.11.2018 року № 98 є протиправними та підлягають скасуванню. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача здійснити обмін посвідки на постійне проживання громадянці Республіки Азербайджан ОСОБА_1 у зв`язку з досягненням 45-річного віку є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В частині задоволених позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 28 червня 2018 року стосовно ОСОБА_1 та зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області прийняти рішення щодо обміну посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 у зв`язку з досягнення ОСОБА_1 45- річного віку - рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

В даному випадку апелянтом оскаржується рішення суду в частині задоволених позовних вимог до Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області, а саме про визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію стосовно ОСОБА_1 .

Вимогами частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону Україну «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VІ від 22.09.2011 року (надалі - Закон України №3773-VІ) іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Згідно ст.1 Закону України «Про імміграцію» №2491-ІІІ від 07.06.2001 року (надалі - Закон України №2491-ІІІ) визначено, що імміграція-це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до ст.6 Закону України №2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Так, у оскаржуваному рішенні від 08.11.2018 року № 98 про скасування дозволу на імміграцію в України зазначено, що позивачці на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 02.04.2003 року (а.с. 280).

Відповідно до ст.12 Закону України №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку у оскаржуваному рішенні не зазначено конкретної підстави для скасування позивачці дозволу на імміграцію в України, а саме не зазначено які саме неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність, позивачкою свідомо було надано до державного органу.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив, що підставою для скасування позивачці дозволу на імміграцію було те, що у позивачки, на момент подачі нею заяви про залишення на постійне проживання в Україні (01.12.2002 року), не було підстав на отримання дозволу на імміграцію поза квотою імміграції. Зокрема, апелянт станом на 01.12.2002 року на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», вважає, що звернення позивачки із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україняк такою, що перебуває у шлюбі з громадянином України понад два роки, суперечить вимогам Закону України «Про імміграцію», оскільки на дату подання заяви остання подала про себе свідомо неправдиві відомості так як перебувала у шлюбі лише більше одного місяця.

Так, пунктом 1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 у 2002 році подала до Катеринопільського РВ УМВС України в Черкаській області пакет документів для отримання дозволу на залишення на постійне місце проживання в Україні.

Зокрема, позивачкою було подано заяву, в якій вона зазначала, що одружена 26.10.2002 року (а.с. 225).

Вказані обставини свідчать про те, що позивачкою не приховувався від державних органів факт перебування її у шлюбі менше 2-х років.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка отримала посвідку на постійне проживання в Україні відповідно до п.1 ч.3 ст.4 Закону України "Про імміграцію" .

З 02 квітня 2003 року позивачка перебуває на території України на законних підставах у статусі іммігрантки.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що при видачі посвідок позивачу на постійне проживання в Україні 02.04.2003 року та 22.02.2012 року уповноваженими органами проводилась перевірка законності залишення її на постійне проживання на території України, в ході якої будь-яких підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та визнано позивачку такою, що має дозвіл на імміграцію, що мало наслідком надання посвідок на постійне проживання в Україні.

Водночас, саме по собі допущення міграційними органами помилки при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію, за умови відсутності передбачених статтею 12 Закону України «Про імміграцію» обставин, не є підставою для скасування такого дозволу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 серпня 2019 року у справі №808/3878/17.

Враховуючи те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності обставин, передбачених підпунктом 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію», які були б підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, колегія суддів вважає, що наявні підстави для визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію стосовно ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У рішенні ЄСПЛ від 21.01.1999 р. по справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

В даному випадку доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) у відзиві на позовну заяву та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: І. В. Федотов

А.Ю. Коротких