Справа № 440/4558/20
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 р.Справа № 440/4558/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.09.2020 року, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, повний текст складено 15.09.20 року по справі № 440/4558/20

за позовом ОСОБА_1

до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю "Фінфорс"

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю "Фінфорс", в якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни від 07.08.2020 р. про відкриття виконавчого провадження №62759034.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 15.09.2020 року у справі № 440/4558/20 задоволено адміністративний позов.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.09.2020 року у справі № 440/4558/20 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що стягувач наділений правом вибору місця виконання рішення та пред`явлення виконавчого документу за місцем реєстрації або за місцем проживання боржника. У виконавчому написі нотаріуса та заяві про примусове виконання виконавчого документа було зазначено місце проживання боржника у межах виконавчого округу м. Києва, а саме АДРЕСА_1 . Зазначає, що закон не зобов`язує виконавця перевіряти інформацію про фактичне місце проживання/перебування боржника, а тому вважає, що правомірно прийнято виконавчий документ до виконання та відкрито виконавче провадження.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що 17 грудня 2018 року ОСОБА_1 (позичальник) уклав з товариством з обмеженою відповідальністю "СС Лоун" (кредитодавець) договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №446334-А, в якому адресою реєстрації позичальника зазначено АДРЕСА_2 (а.с. 47-59).

30 липня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм Олегом Станіславовичем видано виконавчий напис № 15242 про звернення стягнення з ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації АДРЕСА_2 , місце проживання АДРЕСА_1 , фактичне місце роботи невідоме, який є Боржником за Кредитним договором № 446334-А від 17 грудня 2018 року, укладеним з товариством з обмеженою відповідальністю "СС Лоун", правонаступником усіх прав та обов`язків якого, на підставі Договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами № від 25.09.19 р. є товариство з обмеженою відповідальністю "Фінфорс" (а.с. 60).

07 серпня 2020 року товариством з обмеженою відповідальністю "Фінфорс" подано приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. заяву від 03.08.2020 р. про примусове виконання зазначеного виконавчого напису (а.с. 46). У заяві про примусове виконання рішення адресою місця реєстрації боржника зазначено: АДРЕСА_2 , а місце проживання: АДРЕСА_1 .

07 серпня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. відкрито виконавче провадження № 62759034 про стягнення з боржника - ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 14188,25 грн. на користь ТОВ "Фінфорс".

Також 07.08.2020 р. приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Дорошкевич В.Л. у виконавчому провадженні № 62759034 прийнято постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення з боржника основної винагороди.

Не погодившись з постановою про відкриття виконавчого провадження № 62759034 від 07.08.2020 р., позивач звернувся до суду з позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, оскільки приватним виконавцем при відкритті виконавчого провадження не з`ясовано обставини щодо встановлення місця фактичного проживання боржника, місця його перебування, та, як наслідок, протиправно прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.287 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (далі Закону №1404).

Згідно зі ст.1 Закону №1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно ч.1 ст.13 Закону №1404 під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ "Прикінцеві та перехідні положення" виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Отже, кожна окрема виконавча дія, яка оформлюється, в тому числі шляхом винесення відповідної постанови державного виконавця, повинна бути вчинена згідно приписами того закону, в період дії якого вона розпочата.

Матеріалами справи підтверджено, що постанова про відкриття виконавчого провадження № 62759034 винесена приватним виконавцем 07.08.2020 року.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно зі ст.1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон № 1403-VIII) примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (надалі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.23 Закону № 1403-VIII у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Положеннями ч.ч.1 та 2 ст.25 Закону № 1403-VIII передбачено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя; приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Матеріалами справи підтверджено, що у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про приватного виконавця ОСОБА_2 , виконавчий округ м.Київ.

Згідно із ч.1 та п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч.2 ст.5 Закону №1404 приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону.

Згідно із п.3 ч.1 ст.3 Закону №1404 примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону № 1404 приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Відповідно до пункту 4 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802) (далі - Інструкція № 512/5) виконавчий документ повертається без прийняття до виконання у випадках, передбачених частиною четвертою статті 4 Закону, про що орган державної виконавчої служби або приватний виконавець надсилає стягувачу повідомлення протягом трьох робочих днів з дня пред`явлення виконавчого документа.

Положеннями п.10 ч.4 ст.4 Закону №1404 передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, зокрема, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Відповідно до ч.5 ст.26 Закону №1404 виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Згідно із пунктом 5 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 у разі відсутності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Отже, положення Закону №1404 встановлюють, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи, місце виконання яких знаходиться у межах його виконавчого округу, в іншому випадку - виконавець зобов`язаний повернути виконавчий документ стягувачу. У свою чергу, місце виконання визначається, виходячи із місця проживання/перебування боржника або з місцезнаходження майна боржника.

Разом з тим, відповідно до п.1 ч.1 та ч.3 ст.26 Закону №1404 виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.

Положеннями пункту 3 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 передбачено, що заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа. У заяві про примусове виконання рішення зазначаються такі відомості: назва і дата видачі виконавчого документа; прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові стягувача; дата народження та адреса місця проживання чи перебування стягувача; реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) стягувача; номер телефону стягувача; спосіб перерахування стягнутих з боржника грошових сум (у разі виконання рішення про стягнення коштів); реквізити рахунку, відкритого у банку або в іншій фінансовій установі, для отримання стягнутих з боржника грошових сум (за наявності). У заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню у передбаченому законом порядку.

При цьому, системний аналіз вказаних положень підтверджує, що за умови пред`явлення виконавчого документа за місцем виконання, приватний виконавець зобов`язаний винести постанову про відкриття виконавчого провадження у чітко визначені строки, а саме: не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа. Таким чином, виконавець може розпочати вчинення будь-яких дій у виконавчому провадженню лише після відкриття виконавчого провадження.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.5 ст.24 Закону №1404 у разі необхідності проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець доручає проведення перевірки або здійснення опису та арешту майна відповідному органу державної виконавчої служби.

Порядок надання доручень, підстави та порядок вчинення виконавчих дій на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби, передачі виконавчих проваджень від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого визначаються Міністерством юстиції України.

Для проведення перевірки інформації про наявність боржника чи його майна або про місце роботи в іншому виконавчому окрузі приватний виконавець має право вчиняти такі дії самостійно або залучати іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, типова форма якого затверджується Міністерством юстиції України.

Разом з тим, відповідно до пункту 13 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 приватний виконавець самостійно проводить перевірку інформації про наявність боржника, його майна, місця роботи в іншому виконавчому окрузі або залучає для перевірки цієї інформації іншого приватного виконавця на підставі договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій за встановленою типовою формою (додаток 3).

Згідно зі змістом Типового договору про уповноваження на вчинення окремих виконавчих дій, який є додатком 3 до Інструкції № 512/5, один приватний виконавець уповноважує іншого приватного виконавця на вчинення саме виконавчих дій щодо перевірки інформації про боржника в межах вже відкритого виконавчого провадження, оскільки форма даного Типового договору передбачає зазначення у ньому номеру виконавчого провадження згідно з автоматизованою системою виконавчого провадження.

Отже, приватний виконавець може доручити іншому приватному виконавцю вчинення дій щодо перевірки інформації про боржника, в тому числі стосовно наявності боржника чи його майна в іншому виконавчому окрузі, лише після відкриття виконавчого провадження та присвоєння автоматизованою системою номеру виконавчого провадження.

Крім того, колегія суддів відмічає, що відповідно до ч.1 ст.24 Закону №1404 право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Згідно із ч.1 ст.27 Закону № 1403-VIII фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України "Про виконавче провадження".

Зазначені приписи чинного законодавства свідчать, що у стягувача є диспозитивне право вибору пред`явлення виконавчого документа за місцем реєстрації боржника чи за місцем його проживання.

Матеріалами справи підтверджено, що у заяві стягувача товариство з обмеженою відповідальністю "Фінфорс", поданій приватному виконавцю 07 серпня 2020 року, було зазначено як адресу реєстрації боржника у Полтавській області, так і адресу місця проживання у м.Києві. Разом з тим, у цій заяві про примусове виконання рішення стягувач просив відкрити виконавче провадження саме за місцем проживання (перебування) боржника, тобто за адресою, яка знаходиться у м.Києві.

Аналогічні відомості щодо адреси реєстрації боржника та адреси місця проживання містилися і у виконавчому написі приватного нотаріуса № 15242 від 30.07.2020 р. Даний виконавчий напис приватного нотаріуса на час відкриття 07.08.2020 р. приватним виконавцем виконавчого провадження був чинним та не скасованим.

З огляду на зазначене, у приватного виконавця були відсутні підстави сумніватися щодо правильності зазначення у виконавчому написі будь-яких відомостей.

За таких обставин, враховуючи подання стягувачем заяви про примусове виконання рішення саме за місцем проживання (перебування) боржника, у виконавця не було підстав вважати, що виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання та повертати стягувачу.

При цьому, колегія суддів враховує, що положеннями Закону України «Про виконавче провадження» на виконавця не покладено обов`язку щодо перевірки місцезнаходження боржника, зазначеного у виконавчому документі.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалі від 25 січня 2019 року у справі №511/1342/17 та постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 826/15676/16, які відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів враховує при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на положення ч.3 ст. 26 Закон №1404 та пункту 3 розділу ІІІ Інструкції № 512/5, якими передбачено право стягувача у заяві про примусове виконання рішення зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення.

Відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Згідно з абз. 5 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію міст проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Колегія суддів звертає увагу, що в укладеному 17.12.2018 року ОСОБА_1 (позичальник) з ТОВ "СС Лоун" (кредитодавець) договорі про надання коштів у позику №446334-А адресою реєстрації позичальника зазначено: АДРЕСА_2 . У виконавчому написі № 15242 про звернення стягнення з ОСОБА_1 вказано місце реєстрації: АДРЕСА_2 , а місце проживання: АДРЕСА_1 . Крім того у заяві від 03.08.2020 р. про примусове виконання зазначеного виконавчого напису вказана таж адреса, що і в виконавчому написі.

Таким чином, фактичне місце проживання особи може відрізнятися від зареєстрованого у встановленому законом порядку. Проте ні стягувач, ні виконавець не можуть зобов`язати боржника зареєструвати чи перереєструвати адресу свого місця проживання у разі розбіжностей між фактичною та зареєстрованою адресами.

Отже, положення ч. 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку з ч. 3 ст. 26 того ж Закону, щодо відомостей про «місце проживання», «місце перебування» чи «місцезнаходження» особи не можна тлумачити виключно як вказівку на зареєстроване місце проживання, адже в Законі України «Про виконавче провадження» застосовуються всі три окремих поняття.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в ухвалі від 25.01.2019 р. у справі №511/1342/17.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та підтверджують необґрунтованість позовних вимог.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, пп.1, 3 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та у разі невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність скасування рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.09.2020 року у справі № 440/4558/20 та прийняття постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 272, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.09.2020 року по справі № 440/4558/20 скасувати.

Прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни про визнання протиправною та скасування постанови.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Мінаєва
Судді О.В. Присяжнюк В.А. Калиновський