Справа № 140/108/20
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2020-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/108/20 пров. № А/857/4635/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Онишкевича Т. В., Судової-Хомюк Н. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року, ухвалене головуючим суддею Волдінером Ф. А. у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

09.01.2020 фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20.05.2019 № 2-5113-0311 та податкову вимогу від 05.08.2019 № 155210-51.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що належні йому на праві приватної власності об`єкти нерухомого майна відносяться до будівель промисловості, тому в розумінні підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України такі не є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, що свідчить про протиправність нарахування йому контролюючим органом податкового зобов`язання та винесення податкової вимоги. Також вказує на безпідставність нарахування йому контролюючим органом у 2018 році податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на підставі рішень місцевої ради від 22.12.2017 та 06.09.2018.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Волинській області подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що об`єкт нерухомості (комплекс), який належить на праві приватної власності позивачу, не підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки вказаним пунктом охоплюється нерухомість, яка по-перше, належить до будівель промисловості та, по-друге, перебуває у власності промислових підприємств, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 15.05.2018 у справі № 806/2461/17.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 25.01.2001 зареєстрований як фізична особа-підприємець. Основним видом економічної діяльності позивача є «лісопильне та стругальне виробництво» (КВЕД 16.10).

ОСОБА_1 є власником наступних об`єктів нерухомості:

деревообробний цех (А-1), загальною площею 523,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 01.12.11, витягом про державну реєстрацію прав №32609941 від 21.12.11 та технічним паспортом станом на 14.10.11;

деревообробний цех (Г-1), загальною площею 355,3 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 21.04.10, витягом про державну реєстрацію прав №26179755 від 20.05.10 та технічним паспортом станом на 09.04.10;

приміщення сушки деревини (А-1), загальною площею 80 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 01.12.11, витягом про державну реєстрацію прав №32609626 від 21.12.11 та технічним паспортом станом на 14.10.11;

контрольно-пропускний пункт (Б-2), загальною площею 323,2 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №17219974 від 26.12.07 та технічним паспортом (а. с. 25-59).

Головним управлінням ДФС у Волинській області 20.05.2019 винесено податкове повідомлення-рішення № 2-5113-0311, відповідно до якого фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік у сумі 38195,01 грн.

05.08.2019 Головним управління ДФС у Волинській області на підставі податкового повідомлення-рішення № 2-5113-0311 сформовано податкову вимогу № 155210-51 на суму 38 194,83 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що належне позивачу нерухоме майно відноситься до будівель промисловості, а тому згідно з пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України.

Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 вказаного Кодексу встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так підпунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

За положеннями підпункту 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють з-поміж іншого будівлі промислові та склади (підпункт "ґ").

Згідно з пунктом 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507 (далі ДК 018-2000), будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

За приписами пункту 30.2 статті 30 Податкового кодексу України підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

При цьому, обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм "будівлі промисловості", лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Прислівник "зокрема" вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.

Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета "будівлі промисловості", оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.

При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє зробити наступні висновки.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття "промисловість", у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Такий підхід у розумінні підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Таким чином, застосування зазначеної вище норми Податкового кодексу України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з урахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Вищенаведений правовий висновок був сформульований Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у постанові від 17.02.2020 у справі №820/3556/17.

У цій постанові судова палата частково відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15.05.2018 (справа №806/2676/17), а саме в частині, що застосування підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та перебування їх у власності промислових підприємств.

Таким чином, для застосування положень підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України підлягають доказуванню чи відносяться до будівель промисловості об`єкти нерухомості, що належать позивачу та чи використовував він їх у своїй підприємницькій діяльності.

Як встановлено з матеріалів справи, належні позивачу на праві власності об`єкти нерухомості по вул. Грушевського в смт. Колки Маневицького району Волинської області належать до будівель промисловості, що контролюючим органом не заперечується.

Крім цього, позивач є фізичною особою-підприємцем і займається лісопильним та стругальним виробництвом.

Провадження позивачем підприємницької діяльності в деревообробній галузі, отримання прибутків від неї та наявність у нього трудових ресурсів підтверджується податковими деклараціями платника єдиного податку за 2017, 2018 та 9 місяців 2019 року та звітами форми 1- ДФ по найманих працівниках за 4 квартал 2017, 2018 року та 3 квартал 2019 року.

В підтвердження використання згаданих вище об`єктів нерухомості у своїй підприємницькій діяльності позивачем надано суду копії договору про надання послуг по розпилу лісу-круглого на обрізні матеріали від 01.02.2018 № 47, укладеного із Державним підприємством «Поліське лісове господарство», актів здачі-прийняття наданих послуг, акта звірки взаємних розрахунків, товарно-транспортних накладних при перевезенні деревини (вантажоодержувачем в яких зазначено ФОП ОСОБА_1 ,, смт. Колки).

Крім цього, як встановлено судом першої інстанції, позивач є власником земельної ділянки, кадастровий номер :01:001:0248, загальною площею 0,5012 га, що розташована в межах адміністративно-територіальної одиниці: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої «для обслуговування виробничих приміщень»; земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0004, загальною площею 0,2055 га, що розташована в межах адміністративно-територіальної одиниці: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої «для обслуговування виробничо-складських приміщень».

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що на належні позивачу об`єкти нерухомого майна поширюються пільги із сплати податку, передбачені підпунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, що свідчить про протиправність оскаржуваних податкового повідомлення-рішення та винесеної на підставі нього податкової вимоги та наявність підстав для їх скасування.

Разом з тим, як зазначив суд першої інстанції, покликання позивача на безпідставність нарахування йому контролюючим органом у 2018 році податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на підставі рішень Колківської селищної ради Маневицького району Волинської області від 22.12.2017 та від 06.09.2018, так як такі прийняті після 15.07.2017, не заслуговують на увагу, оскільки у 2018 році законодавством не було передбачено залежність нарахування вказаного податку від моменту прийняття відповідною місцевою радою відповідного рішення.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 березня 2020 року у справі № 140/108/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Т. В. Онишкевич
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 02.12.2020