Справа № 820/3692/16
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 р.Справа № 820/3692/16
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: П`янової Я.В. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Губарєвої В.А.

редставників сторін: позивача - Неволіна Ю.О., відповідача - Богуцької В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., м. Харків, повний текст складено 05.06.20 року по справі № 820/3692/16

за позовом ОСОБА_1

до Головного територіального управління юстиції у Харківській області , Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач), звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі по тексту - ГТУЮ у Харківській області, відповідач) в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, прийнятої судом, просила суд:

- визнати нечинним наказ №1395/К відповідача в частині дати її звільнення, встановити фактичну дату звільнення 1 червня 2016 року;

- зобов`язати відповідача внести відповідні корегувальні записи про встановлену дату її звільнення 1 червня 2016 року згідно з вимогами закону в трудову книжку;

- зобов`язати відповідача застосувати наслідки зміни дати звільнення та вчинити всі належні дії по проведенню в документах та базах даних відомостей про фактичну дату звільнення;

- стягнути з відповідача 9 189,33 грн компенсації належних до сплати до 30 червня 2016 року, компенсацію за затримку виплат з 1 липня 2016 року по дату фактичної виплати та 10 000 грн компенсації за моральну шкоду.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку виплати належних сум при звільненні з 4 травня 2016 року по 13 травня 2016 року в сумі 516 грн. 90 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22.11.2019 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року в частині позовних вимог про стягнення компенсації за затримку виплати належних сум при звільненні, компенсації за невикористану відпустку як одинокій матері, компенсації за затримку видачі трудової книжки скасовано, а справу № 820/3692/16 в цій частині направлено на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року - залишено без змін.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 року адміністративну справу №820/3692/16 прийнято до розгляду в частині позовних вимог про стягнення компенсації за затримку виплати належних сум при звільненні, компенсації за невикористану відпустку як одинокій матері, компенсації за затримку видачі трудової книжки.

Додатковою постановою Верховного суду від 02.03.2020 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення технічної помилки в резолютивній частині постанови Верховного Суду від 22 листопада 20196 року

Ухвалено додаткову постанову, якою постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року в частині позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку матері двох дітей, молодших 15 років та компенсації за невикористану додаткову відпустку за вислугу років за період служби в 2014 році скасовано, а справу №820/3692/16 в цій частині вимог направлено на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2020 року адміністративну справу №820/3692/16 прийнято до розгляду в частині позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку матері двох дітей, молодших 15 років та компенсації за невикористану додаткову відпустку за вислугу років за період служби в 2014 році.

Скасовуючи постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку як одинокій матері, Верховний Суд, виходив з того, що суди попередніх інстанцій в порушення вимог ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, переклавши обов`язок доказування фактично на позивачку не встановили вказаної обставини, яка є визначальною для вирішення спору в цій частині. Крім того, суди не врахували, що єдиного встановленого зразка документа, який би засвідчував статус одинокої матері, немає. Натомість, суди залишили поза увагою доводи позивачки про те, що її статус одинокої матері підтверджується матеріалами її особової справи, з яких у відповідача була можливість встановити наявність у неї такого статусу. З огляду на наведене, Верховний суд вказує, що слушними є доводи позивачки про нез`ясування в повному обсязі судами попередніх інстанцій всіх обставин справи в цій частині вимог.

Скасовуючи постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації при звільненні за невикористану відпустку як матері, що має двох дітей до 15 років, та направляючи справу в цій частині на новий розгляд, Верховним Судом вказано, що суди попередніх інстанцій відмовляючи в їх задоволенні не навели будь-якого обґрунтування, що позбавляє Верховний Суд здійснити перевірку в цій частині.

Скасовуючи постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за затримку видачі трудової книжки, Верховний Суд дійшов висновку про затримку видачі трудової книжки з вини відповідача, оскільки позивачку звільнено з посади 4 травня 2016 року, а трудову книжку, як вона стверджує, а відповідач не заперечує, отримала 1 червня 2016 року. У зв`язку з чим, позивачка має право на отримання компенсації за затримку видачі їй трудової книжки, відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України. Разом з цим, вказано, зокрема, що справа в цій частині позовних вимог підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки наслідком затримки видачі трудової книжки позивачці з вини власника є необхідність проведення змін у розрахунках, а Верховний Суд позбавлений такої можливості, відповідно до статті 341 КАС України.

Скасовуючи постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за затримку виплати належних сум при звільненні,та направляючи справу №820/3692/16 на новий розгляд до суду першої інстанції в цій частині, Верховним Судом зазначено про ненадання судами належної оцінки обставинам справи та нездійснення перевірки доводів позивачки про те, що останній розрахунок з нею проведено у червні 2016 року, що підтверджується довідкою відповідача від 1 серпня 2016 року №06.01-13/06.01-73/4245 про заробітну плату. Таким чином, висновок судів про проведення відповідачем остаточного розрахунку з позивачкою 13 травня 2016 року є помилковим, оскільки не відповідає фактичним обставинам справи.

Скасовуючи постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку за вислугу років за період служби в 2014 році ОСОБА_1 , та направляючи справу № 820/3692/16 на новий розгляд до суду першої інстанції в цій частині, Верховний Суд в додатковій постанові від 02.03.2020, дійшов висновку, що судові рішення в цій частині не можна визнати законними й обґрунтованими, оскільки зміст мотивувальної частини рішення суду першої інстанції свідчить, що зазначеним вимогам суд оцінки не надав, однак в задоволенні цих вимог все ж відмовив відповідно до резолютивної частини цього судового рішення.

Відповідно до ч.5 ст.353 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Отже, в даному апеляційному провадженні справа розглядається з урахуванням наведених висновків суду касаційної інстанції.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 залучено до участі у справі в якості другого відповідача Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) (, місцезнаходження: 61002, м. Харків, Ярослава Мудрого, 16).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 по справі № 820/3692/16 позов - задоволено частково.

Суд вийшов за межі позовних вимог.

Стягнуто з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (, місцезнаходження: 61002, м. Харків, Ярослава Мудрого, 16) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 402,01 грн. (чотириста дві гривні 01 копійка) у якості оплати 7 календарних днів щорічної додаткової відпустки у порядку ст.19 Закону України "Про відпустки" за підставою наявності правового статусу одинокої матері за період 01.10.2012р.-14.06.2013р.

Стягнуто з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (, місцезнаходження: 61002, м. Харків, Ярослава Мудрого, 16) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 114,86 грн. (сто чотирнадцять гривень 86 копійок) у якості оплати 2 календарних днів щорічної додаткової відпустки у порядку ст.19 Закону України "Про відпустки" за підставою наявності двох дітей віком до 15 років за період ІНФОРМАЦІЯ_1.-09.02.2014р.

Стягнуто з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (, місцезнаходження: 61002, м. Харків, Ярослава Мудрого, 16) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 1.091,17 грн. (одну тисячу дев`яноста одну гривню 17 копійок) у якості оплати часу затримки у видачі найманому працівникові трудової книжки у порядку частини 5 статті 235 Кодексу законів про працю України за період 04.05.2016р.-01.06.2016р.

Стягнуто з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (, місцезнаходження: 61002, м. Харків, Ярослава Мудрого, 16) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 1.148,60 грн. (одну тисячу сто сорок вісім гривень 60 копійок) у якості компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у порядку статті 117 Кодексу законів про працю України за період 02.06.2016р.-30.06.2016р.

Стягнуто з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (, місцезнаходження: 61002, м. Харків, Ярослава Мудрого, 16) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) 10.337,40 грн. (десять тисяч триста тридцять сім гривень 40 копійок) у якості компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у порядку статті 117 Кодексу законів про працю України за період 01.07.2016р. - дата вирішення спору по суті.

Позов у решті вимог - залишено без задоволення.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (, місцезнаходження: 61002, м. Харків, Ярослава Мудрого, 16) частину витрат зі сплати судового збору у розмірі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 копійок).

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (, місцезнаходження: 61002, м. Харків, Ярослава Мудрого, 16) частину витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1868,44 грн. (тисячу вісімсот шістдесят вісім гривень 44 копійки).

Другий відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне надання судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 по справі № 820/3692/20 скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку щодо стягнення присуджених сум зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), оскільки позивачка перебувала на посаді у Харківському міському управлінні юстиції, була звільнена з цієї посади на підставі наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області у зв`язку з ліквідацією цієї установи у 2016 році, а тому до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), створеного у 2019 році, ОСОБА_1 ніякого відношення не мала, а Міжрегіональне управління в свою чергу ніяким чином її прав та охоронюваних законом інтересів не порушувало. Також зазначив, що позовна заява ОСОБА_1 зі всіма уточненнями та додатками також не містить обґрунтування щодо незаконності дій чи бездіяльності другого відповідача, які б призвели до невиплати їй належних сум при звільненні. Натомість, з позовних вимог останньої слідує, що вона просила стягнути грошові кошти саме з ГТУЮ у Харківській області.

Щодо компенсації відпустки матері, яка має двох дітей, молодших 15 років, апелянт вказує, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, вказуючи, що ОСОБА_1 отримала право на вказану відпустку, перебуваючи у соціальній відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, відповідно до ст. 17 Закону України «Про відпустки», оскільки, в силу приписів ст. 19 Закону України «Про відпустки» та ст. 182-1 КЗпП України, соціальна відпустка на дітей належить виключно працівникам, які працюють, при цьому, право на таку відпустку жінці, яка має двох дітей, виникає лише у тих, які відпрацювали у відповідному календарному році хоча б один день. Також вказує, що відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, як і відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також додаткова відпустка працівникам, які мають дітей, є видом соціальних відпусток, встановлених ст. 4 Закону України «Про відпустки», а тому, особа, яка перебуває у відпустках, передбачених ст. 17, 18 вказаного Закону, не має права на соціальну відпустку, передбачену ст. 19 Закону України «Про відпустки». Разом з цим, як зауважив другий відповідач, жінкою, що має двох дітей віком до 15 років ОСОБА_1 стала ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата народження другої дитини позивачки), тобто в період перебування у відпустці за вагітністю та пологами, яка була їй надана до 10.02.2014 року. З огляду на викладене, враховуючи, що з 10.02.2014 і до свого звільнення ОСОБА_1 не пропрацювала ні дня, вона не набула права на вищевказану додаткову відпустку.

Щодо стягнення коштів за затримку виплат при звільненні, посилаючись на ст. 83 КЗпП України, ст. 12 Закону України «Про оплату праці» та приписи ст. 24 Закону України «Про відпустки», зазначив, що грошова компенсація за невикористані щорічні відпустки не належить до мінімальних державних гарантій, не є нормою чи гарантією в оплаті праці. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основою чи додатковою заробітною виплатою в розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», а тому не входить до структури заробітної плати. Разом з цим, посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 30.01.2018 у справі №910/4518/16, вказує, що саме розміщення норм статей 116, 117 КЗпП України, якими передбачено стягнення на користь працівника вказаної компенсації, в розділі «Оплата праці» цього Кодексу, є логічно вмотивованим, оскільки вказаними статтями встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при звільненні. Разом з цим, підписуючи попередження про наступне вивільнення, датоване 03.03.2016 і відмовляючись від вакантної посади, позивач чітко усвідомлювала, що датою її звільнення буде 04.05.2016, що прямо було зазначено в попередженні, а тому повинна була і своєчасно отримати трудову книжку.

З приводу компенсації позивачу як одинокій матері, другий відповідач зазначає, що в силу приписів ст. 19 Закону України «Про відпустки», право на додаткову відпустку належить одиноким матерям, а саме жінкам, які не перебувають у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому законом порядку за вказівкою матері, вдовам, жінкам, які виховують дитину без батька. Однак, в порушення вказаних положень, позивачка у своєму позові зазначаючи, що по 13.06.2013 включно мала статус одинокої матері, не повідомляла про такий свій статус першого відповідача в будь-який спосіб ані при призначенні на посаду, ані в подальшому та не надавала ГТУЮ у Харківській області жодних документів, які б підтверджували такий статус позивачки. Підсумовуючи вищевикладене, вважає, що будь-які підстави для надання додаткових та соціальних відпусток повинні бути підтверджені документально, а у разі відсутності такого підтвердження працедавець має повне право відмовити в наданні додаткових відпусток.

З огляду на викладене, зазначає про наявність підстав, передбачених ст. 317 КАС України, за умови яких апеляційний суд може прийняти постанову, якою скасувати оскаржуване рішення у повному обсязі та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що, на думку позивача, призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення, просить суд апеляційної інстанції частково скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 по справі № 820/3692/20, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, а саме: стягнути з другого відповідача компенсацію за затримку видачі трудової книжки в сумі 1608,04 грн; стягнути з другого відповідача компенсацію за невикористану додаткову відпустку за вислугу років у сумі 229,72 грн; стягнути з відповідача компенсацію за затримку виплати сум, належних працівнику при звільненні по день фактичного розрахунку, що станом на 29.05.2020 становить 83732,94 грн; стягнути з відповідача 21253,50 грн. витрат на правову допомогу та пов`язаних витрат та стягнути всі суми інших судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про те, що фактичне здійснення відповідачем виплат компенсації невикористаної відпустки держслужбовця за період з 01.10.2013 по 09.02.2014 не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи, оскільки, як стверджує сам другий відповідач в додаткових поясненнях від 29.05.2020, ним було нараховано та виплачено компенсацію невикористаної відпустки держслужбовця до 01.10.2013, а за період роботи позивачки з 01.10.2013 по 09.02.2014 включно - відпустка держслужбовця не компенсувалася.

Вказує, що другий відповідач фактично не заперечує, що позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною, починаючи з 10.02.2014, тобто до 09.02.2014 включно, а тому відповідно знаходилася на державній службі, хоча і перебувала на лікарняному. У зв`язку з чим, вказує, що відпустка держслужбовця мала бути нарахована відповідачем за весь період з початку служби до останнього дня служби перед виходом ОСОБА_1 у відпустку по догляду за дитиною (з 01.10.2013 по 09.02.2014). Натомість відповідач нарахував та виплатив компенсацію лише за період з початку служби (01.10.2012) по 01.10.2013, а період служби з 01.10.2013 по 09.02.2014 залишився некомпенсованим. Відтак, рішення суду в цій частині підлягає зміні, а саме підлягає нарахуванню та компенсації невикористана частина додаткової відпустки держслужбовця пропорційно дням, які ОСОБА_1 перебувала на службі, зокрема за вказаний період (з 01.10.2013 по 09.02.2014), що у грошовому виразі становить 229,72 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення компенсації за затримку видачі трудової книжки, позивач вказує, що суд допустив помилку у методиці обрахунку розміру такої компенсації, а саме помилково взяв за основу розрахунку розмір денної заробітної плати з обрахунку кількості робочих днів, що припадали на той проміжок часу, а не календарних, що, як вважає позивач, спрощує розрахунки за такі великі строки та ніяк не звужує обсягу прав відповідача. З огляду на викладене, враховуючи розмір середньоденної заробітної плати - 57,43 грн, сума компенсації за цією вимогою, на його переконання, становить 1608,04 грн, а не 1091,17 грн, як зазначив суд першої інстанції.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції , що визначаючи правову природу грошових коштів в сумі 327,28 грн, суд першої інстанції помилково відніс їх до компенсації за затримку виплат від роботодавця. Насправді, вказана сума була додатковою виплатою за невикористану відпустку держслужбовця за 2012 рік та не була предметом спору.

Також, як вказує представник позивача, суд першої інстанції помилково встановив дату вимоги ОСОБА_1 про виплату всіх належних їй сум при звільненні, вказавши на дату заяви-претензії - 15.06.2016 року, в той час як вимога про виплату позивачці всіх належних сум була заявлена нею ще в день отримання трудової книжки - 01.06.2016. У підсумку, на момент видачі трудової книжки працівникові, сума невиплаченої ОСОБА_1 компенсації при звільненні становила 2354,65 грн, що на дату звільнення останньої, було суттєвою сумою, оскільки в півтора рази перевищувало розмір заробітної плати позивачки (1723 грн). Однак, суд першої інстанції, як вказує апелянт, при остаточному розрахунку сум компенсації за затримку належних працівникові сум при звільненні, не взявши до уваги вказані обставини, не врахувавши надмірну тривалість досі діючого порушення прав позивачки з вини відповідача, допустивши вільне трактування норм ст. 117 КЗпП України та їх тлумачення судами вищих інстанцій, повторно допустив помилку у методиці обрахунку розміру компенсації помилково взявши за основу розрахунку розмір денної заробітної плати з обрахунку кількості робочих днів, що припадали на той проміжок часу, а не календарних, що призвело до необґрунтованого, визначеного на власний розсуд розміру суми такої компенсації.

Щодо визначення сум судових витрат, позивач вказує, що судом першої інстанції безпідставно не віднесено до вказаних витрат, витрати на процесуальне листування, на сплату банківської комісії при оплаті судового збору та витрати на виготовлення та подання заяви до Верховного Суду.

Також позивач вказує, що висновок суду першої інстанції про неспівмірність вартості послуг адвоката по цій справі, є необґрунтованим, оскільки суд проігнорував очевидну складність даної справи, та з незрозумілих причин використав в своїй аргументації нижню цінову планку послуг адвоката дворічної давнини, затвердженої Радою адвокатів Харківської області. Крім того, судом не взято до уваги відсутність у відповідача конкретних аргументів на заперечення визначеної позивачкою суми на правову допомогу. У зв`язку з чим, просить змінити рішення суду в цій частині та задовольнити вимогу про компенсацію витрат на правничу допомогу відповідно до оновленого акту виконаних робіт з урахуванням складання та подання апеляційної скарги.

В надісланому до суду письмовому відзиві на апеляційну скаргу другого відповідача, представник позивача, просив суд апеляційної інстанції в задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити в повному обсязі, апеляційну скаргу позивачки задовольнити. Щодо аргументів відповідача про неправомірне залучення його до даної справи, вказує, що таке залучення до справи правонаступника сторони є доцільним та неоскарженим відповідачами.

З приводу доводів апеляційної скарги другого відповідача щодо неможливості задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації за всі невикористані відпустки працівника при звільненні та компенсації за відпустку одинокої матері, представник позивача наводить аргументи тотожні тим, що вказані в апеляційній скарзі. Зауважує, що посилання відповідача на відсутність в матеріалах особової справи позивачки документів про підтвердження статусу одинокої матері, як на підставу неможливості задоволення відповідних позовних вимог, не відповідає дійсності та свідчить про фальсифікацію останнім матеріалів даної особової справи, що було підтверджено також і під час судового розгляду в суді першої інстанції самим відповідачем. З огляду на викладене, вказує, що всі аргументи апеляційної скарги другого відповідача спростовані в ході апеляційного перегляду справи.

Представник Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), в поданому до суду письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просила суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення. Зазначила, що вважає аргументи та доводи, викладені в ній необґрунтованими, а вимоги - безпідставними з огляду на наступне.

Щодо твердження позивачки про неправильність висновку суду першої інстанції в частині визначення дати звернення останньої з вимогою про виплату належних їй сум, а саме, 15.06.2020, замість 01.06.2020 (дата звернення за трудовою книжкою, розрахунковим листком, копією наказу про звільнення), вважає, що такою датою є 10.06.2020, оскільки матеріали справи містять тільки одне звернення ОСОБА_1 до ГТУЮ в Харківській області датоване 10.06.2020

Твердження позивачки про не оскарження відповідачем вимоги щодо виплати ОСОБА_1 компенсації відпустки матері двох дітей молодших 15 років протягом 2016 року та до 2020, вважає неприпустимим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи. Вказує, що навпаки, на протязі всього розгляду справи представники ГТУЮ в Харківській області заперечували проти задоволення позову у повному обсязі, про що свідчать відповідні додаткові пояснення, які містять доводи та аргументи проти задоволення вказаних позовних вимог в цій частині. Зазначає, що Східне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) підтримує позицію, викладену в апеляційній скарзі від 06.07.2020 щодо права позивачки на отримання відпустки, як матері двох дітей.

Також, представник відповідача наголосила на відсутності у позивачки права на додаткову відпустку як державного службовця за 2014 рік, пояснила, що право на таку відпустку у державного службовця виникає не з 1-го січня відповідного календарного року, а після досягнення відповідного стажу державної служби. Однак, на момент досягнення стажу державної служби, який би давав право на таку відпустку, позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, тому право на таку відпустку не набула.

Щодо твердження ОСОБА_1 про втрату відповідачем важливих для справи документів з кадрового обліку, представник відповідача вказує, що якщо вважати, що під вказаними документами графік відпусток на 2014 рік відділу, в якому працювала позивачка, то відповідно до Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організації, із зазначенням строків зберігання документів від 12.04.2012 №578/5, термін зберігання таких графіків становив 1 рік, що сплив, внаслідок чого надання такого графіку ГТУЮ в Харківській області є неможливим.

Щодо стягнення коштів на правову допомогу, вказує, що заявлені до стягнення суми є неспівмірними, оскільки представником позивачки на протязі усього розгляду справи №820/3692/16 (з 2016 року) був Неволін Ю.О. , що свідчить про його обізнаність з матеріалами справи до розгляду її Харківським окружним адміністративним судом та, відповідно, впливає на обсяг надання ним правової допомоги. Крім того, як вказує представник відповідача, аргументація, яка застосовувалась представником позивачки на протязі усього судового розгляду не змінювалась, як і доводи уточненої позовної заяви, а отже, підготовка до розгляду справи як в суді першої так і апеляційної інстанції не вимагала великого обсягу роботи.

Представник позивача, в направлених до суду додаткових поясненнях від 02.10.2020 наводить дані щодо кількості робочих та календарних днів за період з 02.06.2016 (дата порушення відповідачем зобов`язань по виплаті всіх належним сум при звільненні) по 29.05.2020 (дата рішення суду першої інстанції), що становить, як вказує останній, 1092 та 1597 днів відповідно, що, на думку представника позивачки, спростить суду апеляційної інстанції підрахунки, в залежності від методики, яку він обере. Також вказує, що не згодний із аргументами відповідача щодо відсутності у ОСОБА_1 права на виплату компенсації за відпустку держслужбовця, оскільки вони не відповідають дійсності та суперечать матеріалам справи.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав та мотивів, викладених в останній та додаткових поясненнях, наданих до суду апеляційної інстанції, проти задоволення вимог апеляційної скарги представника другого відповідача заперечував, просив суд апеляційної інстанції їх відхилити.

В судовому засіданні представник першого та другого відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав та мотивів, викладених в останній та додаткових поясненнях, наданих до суду апеляційної інстанції, проти задоволення вимог апеляційної скарги позивача заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити їх без задоволення.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційних скарг рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 1 жовтня 2012 року по 4 травня 2016 року працювала на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського міського управління юстиції (мала статус державного службовця) та з 10 лютого 2014 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років.

03 березня 2016 року позивачем власноруч підписано попередження про наступне вивільнення з займаної посади відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2016 року №99 «Про реформування територіальних органів Міністерства юстиції та розвиток системи надання безоплатної правової допомоги», наказу Міністерства юстиції України від 1 березня 2016 року №572/5 «Про ліквідацію територіальних управлінь юстиції», у зв`язку з ліквідацією як юридичних осіб публічного права районних, міських, міськрайонних управлінь юстиції Харківської області, наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 2 березня 2016 року №74/3 «Про попередження працівників районних, міських, міськрайонних управлінь юстиції Харківської області» та на виконання вимог статті 49-2 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією районних, міських, міськрайонних управлінь юстиції в Харківській області.

Головне територіальне управління юстиції у Харківській області відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України попередило позивача про майбутнє вивільнення і одночасно запропонувало їй переведення на вакантну посаду спеціаліста I категорії Комінтернівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. Від переведення на вакантну посаду позивач відмовилась, про що свідчить її особистий підпис у вказаному письмовому попередженні.

Згідно з наказом Головного територіального управління юстиції в Харківській області №1395/К від 4 травня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського міського управління юстиції 4 травня 2016 року у зв`язку з ліквідацією Харківського міського управління юстиції. Виплачено грошову компенсацію за невикористані 9 календарних днів додаткової відпустки за вислугу років за 2013 рік, грошову компенсацію за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року, грошову компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 1 жовтня 2013 року по 9 лютого 2014 року. Виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Харківській області №1702/К від 22 червня 2016 року внесені зміни до наказу від 4 травня 2016 року №1395/К - доповнено пункт 2 словами «грошову компенсацію за 7 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за вислугу років за 2012 рік».

Як встановлено судом першої інстанції, 13 травня 2016 року відповідачем виплачені позивачу грошові кошти в сумі 3023,42 грн.

01 червня 2016 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку та копію наказу про звільнення, а 30 червня 2016 року їй виплачені грошові кошти в сумі 327,28 грн.

Вважаючи вказані дії відповідача такими, що вчинені з порушенням вимог чинного законодавства, позивач звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку як матері двох дітей віком до 15 років суд першої інстанції виходив з того, що за період роботи 01.10.2012р.-14.06.2013р. заявник мала право на оплату 7 календарних днів відпустки у порядку ст.19 Закону України "Про відпустки" за ознакою - одинока матір, а за період роботи ІНФОРМАЦІЯ_1- 09.02.2014 на оплату 2 календарних днів відпустки у порядку ст.19 Закону України "Про відпустки" за ознакою - наявність двох дітей віком до 15 років, яка їй відповідачами виплачена не була.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за час затримки у видачі трудової книжки суд першої інстанції виходив з того, що другий відповідач внаслідок невидачі трудової книжки позивачу датою звільнення (04.05.2016) має обов`язок сплатити середній заробіток на користь позивача з 05.05.2016 (наступна дата після звільнення) по 01.06.2016 включно (дата видачі трудової книжки), оскільки в порушення вимог ст.8 Конституції України в аспекті юридичної визначеності як невід`ємного складового елементу верховенства права, вимог ч.3 ст.2 КАС України (у редакції до 15.12.2017р.), не надіслав позивачу на її адресу письмове повідомлення поштовим відправленням з повідомленням про вручення.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, вказав, що не проведення адміністративним органом повного та своєчасного розрахунку при звільненні зумовлює стягнення 1.148,60 грн грошової компенсації середньоденного заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні за період з 02.06.2016р. по 30.06.2016р, та 10.337,40 грн. грошової компенсації за період з 01.07.2016р. по дату вирішення спору по суті. Стягнення компенсації у більшому розмірі суд вважав таким, що не відповідає приписам ст.8 Конституції України та ступеню порушення прав заявника на оплату праці.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що з врахуванням того, що Головне територіальне управління юстиції у Харківській області перебуває в процесі ліквідації, а Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області повертає виконавчі листи стягувачам без виконання, для ефективного та повного забезпечення реального відновлення порушеного права позивача, суд вважає необхідним на підставі ч.2 ст.9 КАС України вийти за межі позовних вимог та задовольнити позовні вимоги шляхом стягнення відповідних сум саме з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції м.Харків, як з функціонуючого у повному обсязі державного органу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку державного службовця суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не набула права на отримання половини щорічної оплачуваної відпустки за період 01.10.2013р. - 01.10.2014р. при 132 календарних днях, які включаються до стажу, що дає право на щорічну оплачувану відпустку, вона не мала законних сподівань чи правомірних очікувань на отримання компенсації за невикористані 2 календарних дні додаткової відпустки за вказаний період.

Здійснюючи розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи суд першої інстанції зазначив, що з наданих документів підтверджено обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт на суму 5605,33 грн. Посилаючись на приписи частини 3 статті 139 КАС України, враховуючи часткове задоволення позовних вимог позивача, суд вважав можливим стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції частину витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1868,44 грн, як одну третю частину підтвердженої вартості витрат на правничу допомогу відповідно до задоволеної частини позовних вимог. Також, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, на користь позивача стягнуто витрати з оплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) у розмірі 420,40 грн.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо позовних вимог в частині стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку як одинокій матері, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) встановлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво - важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Статтею 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види відпусток:

1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;

2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону);

3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону);

3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16 1 цього Закону);

4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18 1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону);

5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

За визначенням пункту 5 частини дванадцятої статті 10 Закону № 504/96-ВР щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються: одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків;

Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 504/96-ВР жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Визначення «одинокої матері» наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 та пункті 5 частини дванадцятої статті 10 Закону № 504/96-ВР.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

За приписами пункту 5 частини дванадцятої статті 10 Закону № 504/96-ВР одинока матір це матір, яка виховує дитину без батька.

Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити жінці, котра виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що з аналізу вищевказаних норм, вбачається що саме на жінку покладається обов`язок довести до відома роботодавця про наявність у неї статусу «одинокої матері» та надати будь-які документи, які б належним чином підтверджували наявність в неї такого статусу (копію свідоцтва про народження дитини, в якому відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері, документ, який підтверджував би те, що батько не бере участі саме у вихованні дитини, довідка про перебування жінки на обліку у органах соціального захисту населення як такої, що є одинокою матір`ю тощо).

Тобто, одинокій матері додаткова оплачувана відпустка повинна надаватися виключно за умови підтвердження відповідними документами такого статусу.

Однак, дослідивши матеріалів справи, у тому числі документи, які містяться в особовій справі ОСОБА_1 , колегією суддів встановлено, що остання протягом всього часу роботи не повідомляла в будь-який спосіб про наявність у неї статусу одинокої матері та не надавала роботодавцю жодних документів на підтвердження такого статусу.

Так, при прийнятті на роботу, працівник в обов`язковому порядку заповнює власноручно особову картку відповідної форми, затвердженої наказом Міністерства статистики України № 343 від 26.12.1995 року (яка діяла станом на 2012 рік).

Як встановлено судом апеляційної інстанції із копії особової картки позивача, ОСОБА_1 заповнюючи таку картку, в графі 9. «Сімейний стан» вказала, що не заміжня та має сина ОСОБА_3 2002 р.н., при цьому, як вбачається з матеріалів справи, не надала роботодавцю копії свідоцтва про народження дитини.

Твердження ОСОБА_1 про те, що нею надавались роботодавцю копії вказаного свідоцтва про народження дитини разом з копією довідки Роганської селищної ради Харківського району Харківської області, в якій вказано, що відомості про батька у вказаному свідоцтві записані зі слів матері, колегія суддів не приймає, оскільки, під час дослідження судом апеляційної інстанції матеріалів особової справи позивачки, не встановлено наявність таких документів, що також підтверджується відсутністю згадки про вказані документи в описі документів особової справи ОСОБА_1 .

Посилання позивача на фальсифікацію відповідачем матеріалів її особової справи, зокрема на умисне вилучення з неї вищевказаних документів, які, як вказує позивач, вона надавала на підтвердження наявності в неї статусу одинокої матері, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи та мають характер припущень, оскільки належних доказів, зокрема, доказів звернення до правоохоронних органів з відповідною заявою ОСОБА_1 не надано.

При цьому, слід зазначити, що сам факт наявності у позивачки документів, які підтверджують статус одинокої матері, без надання їх копії роботодавцю, не може свідчити про обізнаність останнього про наявність у ОСОБА_1 такого статусу та підстав для надання їй додаткової відпустки.

Твердження ОСОБА_1 про підтвердження наявності в неї статусу одинокої матері відомостями, які містяться в поданій нею декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2011 рік, в якій вона в графі «Члени сім`ї декларанта» зазначила, що її сім`я складається з сина ОСОБА_4 , що, на її думку, вказує на обізнаність відповідачів про наявність в неї статусу одинокої матері, колегія суддів вважає хибними, оскільки без надання відповідних підтверджуючих документів (наприклад свідоцтва про народження дитини, в якому відомості про батька записані зі слів матері), зміст декларації на дає можливості однозначно свідчити про такі обставини.

Так само, не підтверджують вказані обставини і посилання позивачки на заповнення нею в цій декларації графи 20 «Інші види доходів», де під іншими видами доходів, як вказує ОСОБА_1 вона зазначила суми неоподаткованої допомоги одиноким матерям, які вона отримувала як одинока матір, оскільки, на підтвердження вказаних обставин, позивач не надала відповідних документів (довідки про перебування на обліку у органах соціального захисту населення та нарахування та виплату їй відповідної допомоги тощо).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , будучи фахівцем в галузі права, що підтверджується копією диплому спеціаліста за спеціальністю «Правознавство», а також маючи досвід роботи в органах державної влади, повинна була усвідомлювати, що надання додаткової відпустки відбувається виключно за наявності певних умов, підтверджених відповідними документами, які працівник має самостійно надати до особової справи.

Надана позивачем копія роздруківки графіку відпусток підрозділу де вона працювала на 2013 рік, в якому зазначено, що ОСОБА_1 в період з 25.10.2013 по 04.11.2013 планувала додаткову відпустку як одинока матір, з огляду на відсутність на роздруківці будь-яких підписів уповноважених осіб та відтисків печатки органу, не може бути допустимим доказом у справі на підтвердження наявності у відповідачів інформації про статус позивача, як одинокої матері.

Виходячи із вищевикладеного, оскільки ОСОБА_1 в будь-який спосіб не було доведено до відома роботодавця про наявність в неї статусу одинокої матері та не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням відсутності у першого відповідача необхідних відомостей про статус одинокої матері позивача та документів, що їх підтверджують, у відповідача не виник обов`язок нараховувати та виплатити ОСОБА_1 на дату її звільнення компенсацію за невикористану додаткову відпустку одинокої матері, а тому в задоволенні цієї частини позову слід відмовити.

Щодо позовних вимог в частині стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку матері двох дітей, молодших 15 років, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону України "Про відпустки" до соціальних відпусток віднесені відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону).

Відповідно до приписів ст.19 Закону України "Про відпустки" та ст. 182-1 Кодексу законів про працю України жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Аналіз вказаних правових норм дозволяє дійти висновку, що підставами для надання вказаної додаткової відпустки є наявність двох або більше дітей молодше 15 років, у жінки, яка працює, тобто право на дану соціальну відпустку у жінки, яка має двох або більше дітей віком до 15 років виникає лише в разі відпрацювання останньою у відповідному календарному році хоча б один день.

Матеріалами справи підтверджено, зокрема, копією листка непрацездатності, що в період з 07.10.2013 по 10.02.2014 ОСОБА_1 перебувала у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, в цей період - ІНФОРМАЦІЯ_1 - у позивачки народилася друга дитина, що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Зі змісту вказаного документа вбачається, що жінкою, яка має двох дітей віком до 15 років ОСОБА_1 стала ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Разом з цим, враховуючи перебування її з 07.10.2013 по 10.02.2014 у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, а з 10.02.2014 - знов у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, включаючи до дати свого звільнення 04.05.2016, колегією суддів встановлено, що з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 04.05.2016 ОСОБА_1 жодного дня не працювала, що в силу приписів ст. 19 Закону України «Про відпустки», виключає можливість набуття нею права на додаткову відпустку як жінки, яка працює і має двох дітей, молодших 15 років.

З огляду на викладене, враховуючи відсутність у ОСОБА_1 права на спірну додаткову відпустку, передбачену ст.19 Закону України «Про відпустки», у відповідача не виник обов`язок щодо виплати позивачу при звільненні компенсації за невикористання такої відпустки, у зв`язку з чим, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З приводу позовних вимог в частині стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану додаткову відпустку за вислугу років, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з апеляційної скарги ОСОБА_1 , вона вважає, що відповідачем не виплачено їй при звільненні компенсацію за невикористану додаткову відпустку за вислугу років за період з 01.10.2013 по 09.02.2014 включно.

Статтею 1 Закону України "Про відпустки" встановлено, що державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Правовідносини, пов`язані з відпустками державних службовців, регулюються Законом України "Про державну службу" та іншими законодавчими актами, які не суперечать цьому Закону.

Відповідно до статті 35 Закону України "Про державну службу" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у вигляді посадового окладу.

Державним службовцям, які мають стаж роботи в державних органах понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Механізм надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток на момент виникнення спірних правовідносин було регламентовано Порядком надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2012 №551 (далі - Порядок №551).

Відповідно до п. п. 2,3 Порядку №551 державним службовцям, які мають стаж державної служби понад п`ять років, надається додаткова відпустка тривалістю один календарний день. Починаючи з шостого року державної служби ця відпустка збільшується на один календарний день за кожний наступний рік роботи на державній службі. Тривалість додаткової відпустки не може перевищувати 15 календарних днів.

Додаткова відпустка конкретної тривалості надається державним службовцям після досягнення відповідного стажу державної служби.

Отже, виникнення у державних службовців права на додаткову оплачувану відпустку та її тривалість знаходяться у прямій залежності від наявності у державного службовця відповідного стажу державної служби. Тому надання додаткової відпустки певної тривалості, а також виплата грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні державного службовця залежить лише від наявності у державного службовця стажу державної служби, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2012 № 551, що дає право на надання вказаної відпустки, а не від відпрацьованого державним службовцем часу у відповідному робочому році. Крім того, право на таку відпустку у держслужбовця виникає не з першого січня відповідного календарного року, а після досягнення відповідного стажу державної служби.

Відповідно до пункту 10 Порядку №551 за час перебування державного службовця у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а у разі, коли дитина потребує домашнього догляду, - у відпустці без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше ніж до досягнення дитиною шестирічного віку, додаткова відпустка не надається.

Отже, з аналізу наведених норм слідує, що за період перебування у соціальній відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трьох років додаткова відпустка за стаж державної служби не надається. Після виходу на роботу службовець матиме право на додаткову відпустку за відповідний стаж служби з урахуванням зазначеного періоду.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що з 10.02.2014 позивачка перебувала у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Як вбачається із наявної в матеріалах справи копії наказу Головного управління юстиції у Харківській області №707/3 від 28.09.2012 «Про призначення ОСОБА_1 » (т.3 а.с. 18), стаж державної служби останньої на день призначення (01.10.2012) становив 11 років 04 місяці 10 днів.

Отже, станом на 09.02.2014 включно стаж державної служби ОСОБА_1 становив 12 років 10 місяців 19 днів, а тому, з урахуванням вищенаведених положень Закону України «Про державну службу», необхідного для набуття позивачкою права на додаткову відпустку за вислугу років стажу (13 років) ОСОБА_1 набула 20.06.2014, тобто в період перебування у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, за час перебування в якій, в силу приписів пункту 10 Порядку №551, додаткова відпустка не надається.

Колегією суддів встановлено, що після 20.06.2014 позивач не виходила на роботу і не відпрацювала жодного робочого дня через знаходження в цей період у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, включаючи до дати свого звільнення 04.05.2016, а тому не набула права на додаткову відпустку за відповідний стаж служби з урахуванням зазначеного періоду.

Враховуючи вищевикладене, відсутність у ОСОБА_1 права на додаткову відпустку, з огляду на перебування останньої на момент досягнення необхідного стажу державної служби, у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку включно до дати свого звільнення 04.05.2016, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь компенсації за невикористану додаткову відпустку за вислугу років за період з 01.10.2013 по 09.02.2014, задоволенню не підлягають.

Щодо правомірності позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації за затримку видачі трудової книжки, колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція №58).

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції № 58 трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів.

Згідно з пунктом 4.1 Інструкції №58 власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Пунктом 4.2 Інструкції №58 визначено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, підставою для відповідальності роботодавця за затримку видачі звільненому працівнику його трудової книжки є наявність вини роботодавця, а саме: вчинення ним протиправних дій чи допущення протиправної бездіяльності, які спричинили таку затримку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачку звільнено з посади 4 травня 2016 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією наказу ГТУЮ в Харківській області від 04.05.2016 №1395/К.

Однак, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, та не заперечується сторонами, в день звільнення позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

У зв`язку з чим, відповідачем, на виконання приписів вищевказаного пункту 4.2 Інструкції №58, відповідно до якого, в разі відсутності працівника на роботі в день звільнення, власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, складено лист №09.01-24/09.01-39/2887 від 4 травня 2016 року, в якому повідомлено ОСОБА_1 про її звільнення у зв`язку з ліквідацією Харківського міського управління юстиції відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, а також запропоновано з`явитися до управління кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області для отримання трудової книжки.

Разом з цим, матеріали справи не містять належних доказів направлення та отримання позивачем вказаного листа відповідача від 04.05.2016 про необхідність отримання трудової книжки. Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції. Сама по собі наявність такого листа №09.01-24/09.01-39/2887 від 4 травня 2016 року в матеріалах особової справи ОСОБА_1 та копії витягу з електронного реєстру ініціативних листів відповідача про його направлення на адресу позивачки простою кореспонденцією не є належними доказами того, що позивачка його отримала, та, відповідно, не свідчить про вчинення відповідачем всіх необхідних заходів для вручення трудової книжки позивачці, а навпаки доводить допущення відповідачем протиправної бездіяльності, що призвело до затримки видачі трудової книжки.

Отже, враховуючи відсутність доказів отримання ОСОБА_1 повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, твердження позивача про те, що видача їй трудової книжки відбулась із затримкою саме з вини відповідача є обґрунтованими.

Посилання відповідача на неможливість направлення трудової книжки ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку, з огляду на відсутність її письмової згоди на це, наявність якої, як вказує відповідач, є обов`язковим в силу приписів п. 4.2 Інструкції № 58, колегія суддів не приймає, та вважає таким, що спростовується матеріалами справи, а саме доведеним фактом неотримання позивачкою вищевказаного листа від 04.05.2016, з якого ОСОБА_1 (в разі його отримання) мала дізнатися про необхідність з`явитися до управління кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області для отримання трудової книжки.

З урахуванням викладеного, враховуючи вищевказані обставини справи, дату звільнення позивачки - 04.05.2016 та дату отримання нею трудової книжки - 01.06.2016, що не заперечується сторонами, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивачки права на отримання компенсації за затримку видачі їй трудової книжки з вини відповідача, відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України.

Відповідно до пункту 4.2 ч. 4 Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Так, згідно довідки про доходи позивача від 28.08.2020 №06.01-21/06-01-74/53 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 в 2016 році складала 80,14 грн.

Кількість робочих днів у період з 04.05.2016 (день звільнення ОСОБА_1 ) по 01.06.2016 року (дата отримання трудової книжки) становить 19 днів.

З урахуванням викладеного розмір середнього заробітку, що має бути виплачений позивачці у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки за період з 04.05.2016 по 01.06.2016 року, становить 1522,66 грн (19х80,14).

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації за затримку виплати належних сум при звільненні, колегія суддів виходить з такого.

Колегією суддів враховано, що направляючи справу №820/3692/16 на новий розгляд до суду першої інстанції в цій частині, Верховний Суд вказав, що суди не дали оцінку та не перевірили доводи позивачки про те, що останній розрахунок з нею проведено у червні 2016 року, що підтверджується довідкою відповідача від 1 серпня 2016 року №06.01-13/06.01-73/4245 про заробітну плату. Таким чином, висновок судів про проведення відповідачем остаточного розрахунку з позивачкою 13 травня 2016 року є помилковим, оскільки не відповідає фактичним обставинам справи.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби визначено в Законі України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до частини першої статті 87 Закону №889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

1) скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі;

2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;

3) отримання державним службовцем двох підряд негативних оцінок за результатами оцінювання службової діяльності;

4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Частиною четвертою статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з абзацом першим пункту 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім пункту 2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Ці норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства усіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавчим актом, який регулює оплату праці і порядок звільнення державних службовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність суб`єкта призначення за невиплату або несвоєчасну виплату державному службовцеві всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав і принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин норми статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з державної служби.

Встановивши, що відповідач несвоєчасно виплатив позивачеві всі суми, належні ОСОБА_1 при звільненні виплати, гарантовані положеннями вищевказаних норм КЗпП України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на одержання середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанцій, що в спірних правовідносинах моментом, з якого у відповідача виник обов`язок виплатити вказані виплати, отож і моментом, з якого необхідно обчислювати строк затримки в остаточному розрахунку, є наступний день після пред`явлення позивачем вимоги про розрахунок, тобто 15.06.2016.

Отже, право державного службовця на виплату всіх належних йому при звільненні сум і кореспондуючий йому обов`язок суб`єкта призначення щодо їх виплати виникає у день звільнення держслужбовця.

З урахуванням вимог указаний статей, суб`єкт призначення зобов`язаний здійснити виплату всіх належних працівникові при звільненні сум в день звільнення, а за умови, що в день звільнення державний службовець не працював - не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим держслужбовцем вимоги про розрахунок.

Якщо суб`єкт призначення затримав виплату вихідної допомоги, одночасно з її виплатою він зобов`язаний сплатити середній заробіток за увесь час прострочення.

Водночас у випадку спору між державним службовцем і суб`єктом призначення щодо розміру сум вказаних виплат або підстав звільнення як умови її виплати, що вирішений на користь державного службовця, компенсація у розмірі середньомісячної заробітної плати за весь час затримки розрахунку при звільненні виплачується з дня, наступного за днем звільнення, по дату фактичного розрахунку.

Як зазначалось вище, відповідно до наказу ГТУЮ в Харківській області №1395/К від 04.05.2016 днем звільнення ОСОБА_1 є 04.05.2016,

Беручи до уваги, що судом встановлено факт невиплати позивачці всіх належних при звільненні сум в день її звільнення, колегія суддів зазначає, що в спірних правовідносинах передбачена статтею 117 КЗпП України компенсація мала виплачуватися з дня, наступного за днем звільнення, по дату фактичного розрахунку, а саме, з 05.05.2016 року по 30.06.2016 року.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно пов`язав початок перебігу строку затримки у виплаті вихідної допомоги з датою звернення позивачки з вимогою про розрахунок, у зв`язку з чим дійшов неправильних висновків про необхідність відмови в задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з дати звільнення ОСОБА_1 по дату, коли вона звернулась до відповідача з вимогою про видачу розрахунку.

Згідно довідки про доходи позивача від 28.08.2020 №06.01-21/06-01-74/53 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 в 2016 році складала 80,14 грн.

Кількість робочих днів у період з 05.05.2016 по 30.06.2016 року становить 38 днів. З урахуванням викладеного, розмір середньої заробітної плати, що має бути виплачений позивачеві у зв`язку із затримкою в остаточному розрахунку при звільненні за період з 05.05.2016 по 30.06.2016 року, становить 3045,32грн (38х80,14).

З приводу позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За змістом частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Враховуючи положення статті 134 КАС України, на підтвердження розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, суду повинні бути надані, зокрема, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат Неволін Ю.О. просив суд апеляційної інстанції стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 21253,50 грн. Для підтвердження розміру понесених витратним надано до матеріалів справи наступні докази:

- копію договору про надання правової допомоги №ПО-201 від 13.01.2020р. з додатком №1 до Договору №ПО-201 від 13.01.2020р, який укладений між адвокатом Неволіним Ю.О. та ОСОБА_1 (Клієнтом);

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧН №000704 від 22.03.2019 року;

- копію ордеру серія ВІ №1006474 від 13.01.2020 року;

- акт приймання послуг (проміжний)по Договору №ПО-201 від 13.01.2020від 27.01.2020 року ( т.2 а.с.97);

- акт приймання послуг по Договору №ПО-201 від 13.01.2020 від 30.03.2020 року;

- акт приймання послуг від 29.05.2020р. б/н (проміжний, наростаючим підсумком);

- акт приймання послуг від 12.07.2020. б/н (проміжний, наростаючим підсумком) по Договору №ПО-201 від 13.01.2020.

Згідно з п. 2.1 вказаного договору №ПО-201 від 13.01.2020 правова допомога Клієнту надається шляхом: забезпечення захисту прав, свобод і законних інтересів Клієнта у будь-якому статусі (позивача, відповідача, третьої особи, свідка) під час розгляду цивільних, адміністративних чи кримінальних справ, зокрема, з Головним територіальним управлінням юстиції у Харківській області та/або його правонаступником, та/або його співробітникам діючим чи колишнім.

Відповідно до акту приймання послуг від 12.07.2020 б/н (проміжного, наростаючого підсумком), адвокатом були надані позивачу послуги з: 1) усної консультації, ознайомлення з матеріалами справи (13.01.2020р. по 23.01.2020р.) на суму 1416,90 грн.; 2) складання та вручення суду клопотання від 15.01.2020р. (безкоштовно); 3) складання заяви про уточнення позовних вимог від 27.01.2020 (23.01.2020-27.01.2020р.) безкоштовно; 4) представництво інтересів позивача в судовому засіданні 28.01.2020р. на суму 3306,10 грн.; 5) складання заяви про виправлення технічної помилки до КАС України від 28.01.2020р. на суму 3306,10 грн.; 6) складання заяви про зміну позовних вимог від 30.03.2020р. на суму 3306,10 грн.; 7) представництво інтересів позивача в судовому засіданні 25.05.2020р. на суму 3306,10 грн.; 8) представництво інтересів позивача в судовому засіданні 29.01.2020р. на суму 3306,10 грн.; 9) складання апеляційної скарги від 10.07.2020 на суму 3 306,10 грн.

Дослідивши долучені до матеріалів справи документи, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки представником позивача всупереч положень статті 134 КАС України не надано жодного належного документу (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касовий чек), який би свідчив про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, у передбаченому сторонами розмірі.

При цьому, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги в цій частині, дійшов помилкового висновку, оскільки встановивши, що за надані представником позивача правничі послуги оплату здійснено не було, послався на положення Додатку №1 до Договору №ПО-201 від 13.01.2020, відповідно до яких сплата суми по п.п. 1,2,3,4 здійснюється протягом 10 календарних днів з дати події, що настане раніше: або сплив одного року з дати прийняття компетентним органом остаточного рішення по справі клієнта, або фактичне виконання рішення на користь Клієнта, які вочевидь суперечать вищенаведеним положенням ст.134 КАС України та практиці ЄСПЛ, оскільки зазначені представником позивача витрати, за відсутності документів, які підтверджують їх оплату позивачкою, не можуть вважатися такими, що були фактичними та реально понесеними, а тому і не підлягають відшкодуванню.

Щодо твердження представника позивача в апеляційній скарзі про необхідність відшкодування позивачці витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких представник позивача відносить витрати на процесуальне листування, а саме витрати понесені нею при надсиланні письмових документів до суду першої інстанції та виготовлення та подання заяви до Верховного Суду, а також витрати на сплату банківської комісії при сплаті судового збору, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Водночас, у ч. 3 ст. 132 КАС України наведено вичерпний перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи. Докладніше кожна з категорій цих витрат конкретизована у ст. 134,135, 137, 138 КАС України, зокрема:

1. витрати на професійну правничу допомогу (ст. 134 КАС України);

2. витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду (ст. 135 КАС України);

3. витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз (ст. 137 КАС України);

4. витрати, пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів, вчиненням інших процесуальних дій, підготовкою справи до розгляду (ст. 138 КАС України).

Вжитий у ст.138 КАС України термін «інших процесуальних дій» стосується вчинення учасниками справи, або особами, які не є учасником судового процесу, дій пов`язаних саме з процесом доказування (збір доказів, їх огляд та забезпечення) у справі.

Встановлення законом вичерпного переліку судових витрат означає, що на присудження судом саме цих витрат у разі настання відповідних обставин (задоволення позову, залишення його без розгляду, чи закриття провадження у справі), а не будь-яких інших може розраховувати особа, що звернулася до суду з позовом.

Разом з цим, комісія банку за сплату судового збору, поштові витрати та інфляційні витрати не відносяться до судових витрат, передбачених зазначеним вище переліком, а тому такі витрати не можуть бути предметом відшкодування за наслідками розгляду судової справи, оскільки КАС України не передбачає їх відшкодування.

Аналогічний правовий висновок викладено в ухвалі Верховного Суду від 07.03.2019 по справі № 200/10765/18-а.

Щодо тверджень другого відповідача - Східного міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) про неможливість стягнення з останнього на користь позивачки коштів, присуджених рішенням суду, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві, поданій ОСОБА_1 до суду відповідачем по справі визначено Головне територіальне управління юстиції у Харківській області.

Під час розгляду справи, постановою Кабінету Міністрів України від 09.10.2019р. № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» (далі- Постанова №870) ліквідовано як юридичну особи публічного права Головне територіальне управління юстиції у Харківській області.

Пунктом 2 цієї постанови утворено як юридичну особу публічного права Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Пунктом 3 Постанови №870 установлено, що:

- територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції;

- міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного територіального управління юстиції у Луганській області, Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 28.12.2019р. № 4363/5 «Про можливість забезпечення здійснення повноважень та функцій», Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області, Головне територіальне управління юстиції у Луганській області та Головне територіальне управління юстиції у Харківській області з 28.12.2019 р. припинили здійснення повноважень та розпочало функціонування Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Статтею 52 КАС України визначено, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Як встановлено судом, Головне територіальне управління юстиції у Харківській області з 28.12.2019 р. припинило здійснення повноважень та розпочало функціонування Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції, яке є правонаступником ліквідованого відповідача по справі.

Ухвалою від 25.05.2020 Харківського окружного адміністративного суду Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) залучено до участі у справі в якості другого відповідача.

Колегія суддів зазначає, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід обов`язку відновлення порушених прав до правонаступника відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

З огляду на викладене, враховуючи, що в ході розгляду даної справи першого відповідача - Головне територіальне управління юстиції в Харківській області було ліквідовано та відповідно до вищенаведених положень його правонаступником став другий відповідач - Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків), що зумовило, зокрема, і перехід до останнього обов`язку по відновленню порушених прав особи, твердження другого відповідача про неможливість стягнення з нього коштів присуджених до стягнення судом на користь позивачки, є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищенаведеними обставинами справи.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації за затримку видачі трудової книжки та компенсації за затримку виплати належних ОСОБА_1 при звільненні сум.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача компенсації за невикористану додаткову відпустку як одинокій матері, невикористану додаткову відпустку матері двох дітей, молодших 15 років та стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку державного службовця за вислугу років за період служби в 2014 році, слід відмовити, оскільки, враховуючи встановлені обставини справи та досліджені докази, судом апеляційної інстанції не виявлено підстав для їх задоволення.

Щодо клопотання представника позивача про постановлення окремої ухвали в порядку ст.ст.324, 249 КАС України щодо дій відповідача та його представника колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 324 КАС України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 249 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Частиною 1 статті 249 КАС України визначено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Згідно з ч. 9 ст. 249 КАС України окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.

Отже, аналізуючи вказані норми та виходячи з того, що в ході розгляду справи, судами не було достовірно встановлено в діях відповідача ознак кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції вважає що відсутня необхідність в постановленні окремої ухвали. Окрім того, прийняття окремої ухвали для суду не є обов`язком, а є його правом.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним ознакам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України», суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.п.1, 4 ч.1 ст.317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.

Беручи до уваги вищенаведене, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.220 по справі № 820/3692/16 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 року по справі № 820/3692/16 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (, місцезнаходження: 61002, м. Харків, Ярослава Мудрого, 16) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 1522,66 грн. (одна тисячі п`ятсот двадцять дві) гривні 66 коп. у якості оплати часу затримки у видачі найманому працівникові трудової книжки у порядку частини 5 статті 235 Кодексу законів про працю України за період з 05.05.2016 по 01.06.2016.

Стягнути зі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (, місцезнаходження: 61002, м. Харків, Ярослава Мудрого, 16) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 3045,32 грн. (три тисячі сорок п`ять) гривень 32 коп. у якості компенсації середнього заробітку за час затримки у розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у порядку статті 117 Кодексу законів про працю України за період з 05.05.2016 по 30.06.2016.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді Я.В. П`янова С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 01.12.2020 року