Справа № 140/3729/19
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/3729/19 пров. № А/857/3863/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Запотічного І.І. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Омеляновської Л.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача не з`явився;

від відповідача - не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13.01.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу (суддя суду І інстанції: Андрусенко О.О., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 16 год. 00 хв. 13.01.2020р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

16.12.2019р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати винесені державним виконавцем Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській обл. Фіцом М.М. наступні постанови:

ВП № 47375041 від 31.10.2019р. про стягнення виконавчого збору;

ВП № 47375041 від 31.10.2019р. про накладення штрафу в розмірі 15029 грн. 41 коп.;

судові витрати покласти на відповідача (Т.1, а.с.2-7).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.01.2020р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській обл. Фіца М.М. від 31.10.2019р. про накладення штрафу у виконавчому провадженні ВП № 47375041; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (Т.1, а.с.125-132).

Частково не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову по справі, якою заявлений позов задовольнити (Т.1, а.с.173; Т.2, а.с.15-18).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що правові підстави для стягнення з апелянта (боржника у виконавчому провадженні) виконавчого збору є відсутніми, оскільки вжиті державним виконавцем заходи не призвели до фактичного виконання судового рішення.

Виданий на підставі рішення суду виконавчий лист фактично залишився невиконаним, єнаявною заборгованість по виплаті аліментів, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу не зазначено, що виконавчий збір (як винагорода за вчинення заходів примусового виконання рішення) стягнуто не з фактично стягнутої суми, за відсутності умов, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Також суд неправильно застосував норми ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, оскільки застосував її до правовідносин, які існували до внесених відповідних змін до цієї норми, що не відповідає правовій позиції, висловленій в рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999р. у справі № 1-рп/99.

Іншими словами, судом не враховано, що стягнення виконавчого збору є можливим лише за таких обов`язкових умов, як 1) фактичного виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Отже, із аналізу норм ч.2 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» у відповідних редакціях, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин, слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Відповідачем Ковельським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській обл. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення (Т.2, а.с.36-71).

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.3 ст.268, ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду справи, на виконанні Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській обл. перебував виконавчий лист, виданий 16.05.2012р. по справі № 0306/1833/12_2/0306/568/2012 Ковельським міськрайонним судом Волинської обл., про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 400 грн. щомісячно, починаючи з 20.03.2012р., і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно довідки-розрахунку № 928/03-6-38/18 від 29.10.2019р. за період з 20.03.2012р. по 16.03.2015р. утворилась заборгованість на суму 6246 грн. 29 коп. (Т.1, а.с.8).

У свою чергу, 15.04.2015р. Ковельським міськрайонним судом Волинської обл. видано виконавчий лист, яким збільшено розмір стягнутих аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 400 грн. до 650 грн. щомісячно, починаючи з 17.03.2015р.

29.10.2019р. старшим державним виконавцем Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській обл. Фіцом М.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 0306/183312_0306/568/2012 на підставі п.7 ч.1 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» (Т.1, а.с.9).

Згідно з довідки-розрахунку № 942/03-6-38/18 від 31.10.2019р. за період з 17.03.2015р. до повноліття дитини ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) утворилась заборгованість на суму 23812 грн. 52 коп. Загальна заборгованість за сплати аліментів згідно матеріалів виконавчого провадження станом до повноліття дитини становить 30058 грн. 81 коп. (Т.1, а.с.10).

31.10.2019р. старшим державним виконавцем Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській обл. Фіцом М.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а саме виконавчого листа № 159/6172/14-ц, виданого 15.04.2015р., на підставі п.3 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (Т.1, а.с.11).

Крім того, 31.10.2019р. державним виконавцем винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 3005 грн. 88 коп. та постанову про накладення штрафу в розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів (Т.1, а.с.12, 13).

Вирішуючи наведений спір та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови від 31.10.2019р. про стягнення виконавчого збору діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством у той час як позивачем не доведено наявності обставин протиправності прийнятої відповідачем постанови.

Водночас, оскільки з моменту набрання чинності Законом України № 2475-VIII від 03.07.2018р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належну утримання», і до моменту застосування державним виконавцем штрафу не пройшло строку, передбаченого абз.1-3 ч.14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», тому штраф на підставі вказаної статті, станом на 31.10.2019р. (на день винесення оскаржуваної постанови), не може бути застосований.

Звідси, притягнення позивача до відповідальності у вигляді штрафу за порушення, яке передбачено абз.2 ч.14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», є неправомірним, оскільки позивач не міг передбачити настання цієї відповідальності у зв`язку із несвоєчасністю такої сплати.

Таким чином, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській обл. Фіца М.М. про накладення штрафу від 09.01.2019р. у ВП № 47375041.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині задоволених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Вирішуючи наведений спір стосовно оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, колегія суддів виходить з наступних мотивів.

Із змісту розглядуваного позову ОСОБА_1 та його апеляційної скарги слідує, що останній оспорює правомірність рішень відповідача про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу.

З огляду на межі доводів та вимог апеляційної скарги, спірним питанням для апелянта залишається правомірність постанови державного виконавця про стягнення з нього (боржника у виконавчому провадженні) виконавчого збору.

При цьому, апелянт вважає, що в розглядуваному випадку не було підстав для стягнення виконавчого збору, виконавчий збір обрахований з помилкової суми заборгованості, а не з фактично стягнутої суми. Також через зміну редакцій Закону упродовж тривалості виконавчого провадження відповідачем помилково застосовано діючу редакцію Закону, яка не регулює спірних відносин.

Вказані обставини входять в предмет доказування по цій справі.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Приписами ст.1 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» (в редакції, діючій на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п.1 ч.2 ст.18 вказаного Закону).

Із урахуванням редакцій наведеного Закону, які були чинними в періоди існування виконавчого провадження ВП № 47375041 з примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів з позивача, розмір виконавчого збору становив:

- у період до 02.06.2016р. - 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом;

- у період з 02.06.2016р. до 28.08.2018р. - 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом;

- у період після 28.08.2018р. - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.28 Закону України № 606-ХІV від 21.04.1999р. «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною до 02.06.2016р.) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.

Відповідно до положень ч.ч.2, 5, 6 статті 25 вказаного Закону державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові. Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Приписами ч.1 ст.28 цього Закону встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача.

Аналогічна правова норма міститься і у Законі України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження», який був чинним на момент винесення державним виконавцем постанови від 31.10.2019р. про повернення виконавчого документа стягувача у ВП № 47375041, а також прийняття відповідачем постанови від 31.10.2019р. про стягнення виконавчого збору у ВП № 47375041.

Відповідно до приписів ч.3 ст.40 наведеного Закону в разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, у зв`язку з поверненням виконавчого документу стягувачу, а також враховуючи ту обставину, що виконавчий збір у вказаному виконавчому провадженні не стягувався, тому відповідач мав всі законні підстави та зобов`язаний був прийняти одночасно з постановою від 31.10.2019р. про повернення виконавчого документу стягувачу у ВП № 47375041 постанову про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до ч.2 ст.27 Закону України № 606-ХІV від 21.04.1999р. «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених відповідно до вимог цього Закону, за виконавчими документами, які підлягають негайному виконанню, а також у разі перерахування коштів стягувачу у випадку, передбаченому частиною другою статті 27 цього Закону, та у разі виконання рішень у порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Згідно з ч.9 ст.27 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом), якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Разом з тим, як встановлено під час судового розгляду та не заперечується позивачем, ним не було фактично виконано зобов`язання зі сплати аліментів.

Приписами частин 1 та 2 ст.27 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Аналогічна правова норма була також визначена в ст.28 Закону України № 606-ХІV від 21.04.1999р. «Про виконавче провадження», відповідно до приписів якої у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови від 31.10.2019р. про стягнення виконавчого збору діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством. Водночас, позивачем не доведено наявності обставин протиправності прийнятої відповідачем постанови.

Також вірним слід вважати застосування до розглядуваних правовідносин норм Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження», який діяв саме на момент винесення спірної постанови про стягнення виконавчого збору.

Будь-які правові підстави для застосування попередніх редакції вказаного Закону, що діяли на момент відкриття первинного виконавчого провадження ВП № 32713203 згідно постанови від 18.05.2012р. (заборгованість по якому перенесена у виконавче провадження ВП № 47375041) є відсутніми, що стверджується наступним.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999р. № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

З огляду на викладене, правила стягнення виконавчого збору визначаються за тими правилами, які були чинними на момент прийняття державним виконавцем відповідного рішення про його стягнення.

Наведені норми Закону України «Про виконавче провадження» на час винесення спірної постанови про стягнення виконавчого збору діють в редакції Закону України № 2475-VIII від 03.07.2018р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності з 28.08.2018р.

Таким чином, на момент винесення постанови ВП № 47375041 від 31.10.2019р. про стягнення виконавчого збору з позивача діяла вищевказана редакція Закону України «Про виконавче провадження», якою правомірно керувався відповідач під час прийняття спірної постанови.

Додатково колегія суддів враховує, що згідно усталеної судової практики підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів (в тому числі аліментів) є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби.

З матеріалів справи убачається, що на виконанні Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській обл. перебували виконавчі листи про стягнення з позивача на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказане виконавче провадження закінчено 29.10.2019р. за закінченням періоду стягнення (п.7 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження»).

Також виконавчі документи повернуті на підставі п.3 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналіз фактичних обставин справи свідчить про те, що державним виконавцем вчинялися дії з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника аліментів; на момент закінчення виконавчого провадження є наявною сума заборгованості.

Стосовно безрезультативності дій державного виконавця колегія суддів наголошує, що відповідно до ч.3 ст.77 Сімейного кодексу України аліменти сплачуються щомісячно. За взаємною згодою аліменти можуть бути сплачені наперед.

Таким чином, в силу прямих приписів закону обов`язок по своєчасній сплаті аліментів покладено на боржника у виконавчому провадженні.

Водночас, будь-яких вагомих доказів стягнення з позивача подвійної суми виконавчого збору без реального виконання рішення суду не представлено.

При цьому, виходячи із логічного тлумачення наведених норм Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що виконавчий збір стягується лише один раз і не залежить від того, якими визначеними законом органами та особами здійснюється (продовжується) примусове виконання судових рішень (зокрема, державним чи приватним виконавцем). Вказані норми мають своєю метою унеможливити подвійне стягнення вказаних коштів з боржника.

Таким чином, нормами Закону України «Про виконавче провадження» чітко та однозначно визначено природу виконавчого збору як збору, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, при цьому визначено розмір збору як для рішень майнового характеру, так і для рішень немайнового характеру (ч.ч.2 і 3 ст.27 цього Закону).

За загальним правилом така плата стягується державним виконавцем у всіх випадках виконання рішень, примусове виконання яких передбачає справляння виконавчого збору; винятки із цього правила передбачені ч.ч.5 і 9 ст.27 цього Закону.

Водночас, виконавчий збір не слід ототожнювати із заходами відповідальності за невиконання рішень та вимог державного виконавця, що передбачені ст.ст.75, 76 названого Закону.

Оскільки розглядувана ситуація не підпадає під випадки, за яких виконавчий збір не стягується; на час повернення виконавчого документа стягувачу судове рішення не було виконано в добровільному порядку, тому в державного виконавця були наявними правові підстави для стягнення з боржника виконавчого збору.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткову підставність та обґрунтованість заявленого позову (в межах його доводів), а тому заявлений позов підлягає до часткового задоволення, з вищевикладених мотивів.

Згідно ст.139 КАС України підстави для розподілу судових витрат є відсутніми.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ч.3 ст.268, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13.01.2020р. в адміністративній справі № 140/3729/19 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді І. І. Запотічний
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 02.12.2020р.