Справа № 640/21718/19
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2020-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2020 року м. Київ № 640/21718/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії представника відповідача - головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Стельмах Олесі Олександрівни щодо стягнення виконавчого збору з позивача, ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь стягувача Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві, , на підставі винесеної нею, головним державним виконавцем Стельмах О.О., постанови про стягнення виконавчого збору від 14.05.2019 у розмірі 109 815,32 грн.;

- визнати протиправною та скасувати постанову представника відповідача - головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Стельмах Олесі Олександрівни від 14.05.2019 про стягнення виконавчого збору у розмірі 109 815,32 грн. з позивача, ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь стягувача Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві, .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, та виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум. Однак, як стверджує позивач, оскільки державний виконавець не вчиняв дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за виконавчим документом у межах ВП №52479942, тому у нього не було підстав для стягнення з нього (боржника) виконавчого збору, визначеного в оскаржуваній постанові.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.11.2019 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді, в провадженні якої перебувала справа №640/21718/19 та відповідно до розпорядження керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.09.2020 №384 дану адміністративну справу передано на повторний автоматизований розподіл справ між суддями.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2020 визначено головуючим суддею для розгляду даної адміністративної справи суддю Шулежка В.П.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.10.2020 прийнято адміністративну справу до провадження до провадження та вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачем на виконання вимог ухвали суду від 18.11.2019 подані матеріали виконавчого провадження №52479942.

Згідно вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання, призначеного на 13.10.2020 за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснювалось.

Відповідно до частини третьої статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.10.2016 відповідачем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №52479942 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 16.06.2016 у справі №755/16588/17 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 боргу за договором про надання споживчого кредиту №0 від 27.06.2006 у розмірі 1 098 153,20 грн. на користь стягувача ПАТ «УкрСиббанк».

Згідно пункту 2 постанови про відкриття виконавчого провадження №52479942 від 04.10.2016 боржнику запропоновано самостійно сплатити у семиденний термін суму боргу на рахунки, вказані у постанові.

Пунктом 3 вказаної постанови передбачено, що при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій (п. 3 постанови)

В подальшому, відповідачем в рамках виконавчого провадження №52479942 у зв`язку з тим, що вимоги виконавчого документу №755/16588/17 виданого 16.06.2016, боржником не було виконано, винесено постанову від 14.05.2019 про стягнення з ОСОБА_1 на користь стягувача - Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві виконавчого збору у розмірі 109 815,32 грн.

Не погоджуючись з такою постановою відповідача про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У частині першій статті 5 Закону №1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 18 Закону №1404-VІІІ на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п.1 ч.2 ст.18 вказаного Закону).

Статтею 27 Закону №1404-VІІІ передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Позивач вважає, що оскільки державним виконавцем з боржника ( ОСОБА_1 ) на користь стягувача не стягнуто жодних коштів, у нього не виникло права на стягнення з нього виконавчого збору.

При цьому, на думку позивача, основними кваліфікуючими ознаками виникнення обов`язку щодо стягнення виконавчого збору є саме сума - фактично стягнута, повернута, або вартість майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

З урахуванням викладеного позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив, що у нього не виникло обов`язку із сплати виконавчого збору, що свідчить про незаконність постанови від 14.05.2019 про стягнення виконавчого збору у сумі 109 815,32 грн. з нього на користь Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Суд не погоджується з такими твердженнями позивача та звертає увагу на наступне.

Відповідно до статті 27 Закону №1404-VІІІ (в редакції чинній з 02.06.2016 по 28.08.2018) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом (частина друга цієї статті).

Водночас, частиною другою статті 27 Закону №1404-VІІІ (в редакції, чинній з 28.08.2018 у зв`язку з набранням чинності Законом України №2475-VIII від 03.07.2018) визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частиною третьою статті 40 Закону №1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Між тим, згідно пункту 1 частини першої статті 37 цього Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Судом встановлено, що відповідачем прийнято постанову від 15.05.2019 про повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі заяви стягувача від 08.05.2019.

На підставі частини другої статті 27, частини третьої статті 40 Закону №1404-VІІІ державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 14.05.2019, станом на дату якої діяв Закон № 1404-VІІІ зі змінами, внесеними Законом України №2475-VIII від 03.07.2018.

Відповідно до частини сьомої розділу ХІІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону, виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Отже, виходячи із аналізу правових норм, вбачається, що у разі повернення виконавчого документу стягувачу на підставі його заяви, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного дня з дня повернення виконавчого документа виносить постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, твердження позивача про те, що відповідачем протиправно винесено постанову про стягнення виконавчого збору від 14.05.2019, оскільки не відбулось фактичне стягнення коштів за виконавчим документом, суд оцінює критично, оскільки на час прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови діяла нова редакція Закону від 28.08.2018. З аналізу правових норм якого вбачається, що виконавчий збір є обов`язковим до сплати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Розмір виконавчого збору становить 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Суд враховує висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.05.2018 у справі №808/3791/16, відповідно до яких частини перша та друга статті 27 Закону №1404-VI11 установлює загальні правила стягнення виконавчого збору виконавцем. Частина третя статті 40 Закону №1404-VІІІ є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила, встановлені частинами першою та другою статті 27 цього Закону, не можуть застосовуватися.

Відповідно, Верховний Суд звернув увагу на те, що стягувач звернувся з заявою про повернення виконавчого документу відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII, у зв`язку з чим настають наслідки, які передбачені частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII - якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

Враховуючи викладене, оскільки оскаржувана постанова прийнята після набрання чинності змін до Закону №1404-VІІІ від 28.08.2018, до даних правовідносин підлягає застосуванню саме норми Закону№1404-VІІІ, в редакції, чинній з 28.08.2018, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що державний виконавець при прийнятті оскаржуваної постанови діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Законом.

У відповідності до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведена правомірність вчинення ним оскаржуваних дій та обґрунтованість прийняття оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору.

Натомість, позивачем не доведено суду достовірності своїх доводів, які покладені в основу позову, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови дотримався приписів Закону № 1404-VIII та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Враховуючи положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко