Справа № 380/7863/20
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2020-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/7863/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 грудня 2020 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії Військової частини НОМЕР_1 .

Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогою зобов`язати в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є пенсіонером та ветераном ЗСУ, колишнім військовослужбовцем та техніком групи В і Д Військової частини НОМЕР_1 . Зазначає, що 13.09.2018 він звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, відповідно до розділу XXIV наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам" та надав довідку про важкий стан здоров`я та тривале лікування у військовому шпиталі. Згодом позивача було звільнено із військової служби та встановлено 3 групу інвалідності.

Позивач вказує, що 28.09.2018 відбулося засідання комісії по розгляду рапортів, проте відповіді на вказане звернення не отримав, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік до цього часу не виплачено. 04.06.2019 позивач отримав відповідь військової частини НОМЕР_1 про те, що підстава для виплати йому матеріальної допомоги була менш поважною, порівняно з підставами інших військовослужбовців.

Вказує, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 у справі №1.380.2019.003110, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2020 встановлено обставини, згідно яких рапорт позивача щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань комісією на засіданні не розглядався та вказаним рішенням зобов`язано комісію для розгляду рапортів з клопотанням про виплату у 2018 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців, зареєстрованого 28.09.2018 за №1438/161, та прийняти відповідне рішення за результатами його розгляду. Позивачем отримано лист від відповідача від 02.07.2020 №685 та лист від 29.07.2020 №771 в яких вказано, що комісією розглянуто рапорт позивача та за результатами прийнято відповідне рішення, результати якого відображені в протоколі № 1 від 12.06.2020, який затверджений командиром Військової частини НОМЕР_1 18.06.2020.

Позивач вважає дії відповідача протиправними та з метою відновлення порушених прав звернулася до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 30.09.2020 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

27.10.2020 через канцелярію суду надійшов відзив від відповідача, у якому зазначає, що у зв`язку з обмеженням обсягу видатків на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та враховуючи порядок її виплати, а також відповідно до розпорядження помічника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України - начальника фінансово-економічного управління №116/14/311538 від 27.07.2018 командувача Сухопутних військ ЗС України визначено граничний обсяг видатків за КПКВ 2101020 на 2018 рік для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у Військовій частині НОМЕР_1 у сумі: КЕКВ 2112 -1 025 365,00 грн, КЕКВ 2120 - 191 170, 00 грн. Військовою частиною НОМЕР_1 з дотриманням вимог чинного законодавства в частині добровільного виконання рішень судів, які набрали законної сили, було виконано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2020 у справі № 1.380.2019.003110, пров № А/857/1402/20, скликано комісію щодо розгляду рапортів про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2018 році для повторного розгляду рапорта Позивача за № 1438/161 від 28.09.2018. Вказує, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №257ад від 06.08.2018 створено комісію щодо розгляду рапортів про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2018 році. На своєму засіданні відповідна комісія розглядає наявні рапорти військовослужбовців на отримання матеріальної допомоги та встановлює причини і обставини відповідних клопотань та їх значимість відносно усіх інших. Після чого надає пропозиції командиру військової частини щодо включення відповідних військовослужбовці до наказу про виплату матеріальної допомоги. Зазначає, що Протоколом № 1 від 18.06.2020 засвідчено, що комісією розглянуто рапорт позивача та за результатами його розгляду прийнято рішення. Результати голосування даною комісією: за - 2, проти - 5, утримались - 4. Даний протокол затверджений командиром військової частини НОМЕР_1 . Вказує, що про результати розгляду даного рапорта позивачу було повідомлено у письмовому порядку за вих. № 610 від 19.06.2020. Військовою частиною НОМЕР_1 відмовлено у виплаті позивачу матеріальної допомоги, оскільки зазначена позивачем підстава для виплати вищевказаної допомоги порівняно з підставами військовослужбовців, яким виплачено матеріальну допомогу є менш значимою. Відповідач вважає, що військова частина НОМЕР_1 діяла відповідно до норм чинного законодавства України, тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою суду від 02.12.2020 відмовлено в залишенні позовної заяви без розгляду.

Відповідно до ч.5 ст.262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та,-

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 згідно посвідчення серії НОМЕР_2 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій (а.с.5).

13.09.2018 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про надання йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі місячного грошового забезпечення та надав довідку про важкий стан здоров`я та тривале лікування у військовому шпиталі.

28.09.2018 відбулося засідання комісії з розгляду рапортів, проте позивачем до не отримано відповіді з приводу його звернення із рапортом та не надано матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 у справі №1.380.2019.003110, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2020 визнано протиправною бездіяльність комісії для розгляду рапортів з клопотанням про виплату у 2018 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорта ОСОБА_1 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців, зареєстрованого 28.09.2018 за №1438/161; зобов`язано комісію для розгляду рапортів з клопотанням про виплату у 2018 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців, зареєстрованого 28.09.2018 за №1438/161, та прийняти відповідне рішення за результатами його розгляду.

Згідно з листом № 685 від 02.07.2020 відповідач на виконання рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 у справі №1.380.2019.003110, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2020 повідомив позивача про те, що комісією розглянуто рапорт позивача та результатами прийнято відповідне рішення, результати якого відображені в протоколі № 1 від 18.06.2020 (а.с.4).

Листом №771 від 29.07.2020 позивача повідомлено про результати голосування даною комісією: «за -2, проти-5, утримались-4», та вказано що дані обставини підтверджуються протоколом від 12.06.2020, який був затверджений командиром військової частини НОМЕР_1 18.06.2020 (а.с.5).

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, відтак звернувся до суду із цим позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ).

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

30.08.2017 Кабінетом міністрів України прийнято постанову №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, якою скасовано Постанову №1294 від 07.11.2007, відповідно до п. 2 якої передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з п. 3 Постанови №704 виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу слід здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Відповідно до підпункту 3 п. 5 Постанови №704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, зокрема, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Приписами п.п. 7, 8 Постанови №704 передбачено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів. Умови грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються цією постановою та іншими актами Кабінету Міністрів України.

На виконання Постанови № 704 від 30.08.2017 Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам. Цей наказ набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб від 30.08.2017 (далі Порядок №260).

Згідно з приписами п. 4 Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військовослужбовців строкової служби), включає у тому числі одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби; інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України.

Порядок виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань визначено у розділі ХХIV Порядку №260. Зокрема, у вказаному розділі передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Військовослужбовцям, які прибули для подальшого проходження військової служби і зараховані до Збройних Сил України з інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, а також інших державних органів, виплачується матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за умови ненадання цієї допомоги за попереднім місцем служби за рік, у якому вони прибули. Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Згідно з наказом Міністерства оборони України № 65 Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2018 рік від 15.02.2018, встановлено, що матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань (матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 7 цього наказу після розгляду заяв військовослужбовців. У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначають конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовців або членів його сім`ї, смерті рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та інші поважні причини), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.

Системний аналіз наведених вище норм дозволяє зробити висновок, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань вважається одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Така надається військовослужбовцям, в межах асигнувань, у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою на підставі наказу командира військової частини.

Суд зауважує, що повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами чинного законодавства, разом з цим, зазначає, що відповідач зобов`язаний, за наявності визначених умов, виплатити таку допомогу та не вправі вирішувати це питання на власний розсуд (зменшувати розмір, надавати перевагу одним особам перед іншими) у випадку виконання військовослужбовцем для отримання такої допомоги всіх залежних від нього дії.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач виконав усі необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а саме, подав за підпорядкуванням рапорт, який відповідав вимогам та який не був належним чином розглянутий, жодної належної відповіді, зокрема, наказу командира (начальника) позивачу не було надано. Оскільки вмотивоване рішення з приводу надання позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2018 році згідно з його рапортом фактично прийнято не було, це залишає позивача в стані невизначеності з порушеного нею питання.

Питання неналежного розгляду рапорту позивача вирішено рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 у справі №1.380.2019.003110, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2020, де встановлено обставини, згідно яких рапорт позивача щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань комісією на засіданні не розглядався та вказаним рішенням зобов`язано комісію для розгляду рапортів з клопотанням про виплату у 2018 році матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовців, зареєстрованого 28.09.2018 за №1438/161, та прийняти відповідне рішення за результатами його розгляду

Суд зазначає, що згідно з п. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання рішення суду, комісією розглянуто рапорт з клопотанням про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та прийнято рішення, яке підтверджується протоколом №1 від 12.06.2020, який був затверджений командиром військової частини НОМЕР_1 18.06.2020, яким позивачу відмовлено у наданні допомоги.

Таким чином, вказаною відмовою вдруге порушено права позивача, для захисту яких він звернувся із позовом, що розглядається та відповідачем відмовлено у його задоволенні, без зазначення визначених чинними правовиви актами причин такої відмови.

Варто звернути увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21.11.2018 у справі № 824/166/15-а, відповідно до якої держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення у справі «Бурдов проти Росії» № 59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Будченко проти України» від 24.04.2014, вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).

Відповідач у відзиві на позовну заяву як на підставу для відмови позивачу у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань вказав, що підставою для відмови у задоволенні рапорта позивача є його менш значимі підстави, порівняно з підставами інших військовослужбовців, яким виплачено матеріальну допомогу.

Проте, суд не може погодитись з таким твердженням, оскільки відповідачем не було надано доказів, що у всіх інших військовослужбовців, яким виплатили спірну допомогу підстави були більш значимі підстави.

Вказане дозволяє зробити висновок, що відповідач діяв протиправно, його рішення щодо ненадання позивачу матеріальної допомоги не можна вважати обґрунтованим та безстороннім.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права, Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аскоп-Україна» до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Також слід звернути увагу на приписи ст. 245 КАС України, згідно з якими перелік способів захисту порушених прав викладений у цій статті не є вичерпним. Суд може застосувати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Встановивши при розгляді справи протиправність дій відповідача щодо невиплати позивачу спірної допомоги, суд вважає, що для належного та ефективного способу захисту прав позивача слід вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік та зобов`язати відповідача нарахування та виплати позивачу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік в розмірі місячного грошового забезпечення, оскільки розгляд клопотання позивача на виконання рішення суду знову призвів до прийняття необґрунтованої відмови та необхідності звернутися з цим адміністративним позовом.

Отже на переконання суду належним способом захисту порушених прав позивача слугуватиме судове рішення саме про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити належну позивачеві допомогу.

Відповідно до вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача належить задовольнити в повному обсязі.

Щодо судових витрат, а саме судового збору, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України Про судовий збір, то відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ухвалив:
1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ) матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі місячного грошового забезпечення.

4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 02.12.2020.

Суддя Коморний О.І.