Справа № 380/7465/20
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/7465/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- розглянути позовну заяву за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами;

- визнати протиправними дії відповідача військової частини НОМЕР_1 у відношенні до позивача ОСОБА_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у період з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року;

- зобов`язати відповідача військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року з врахуванням січня 2008 року та березня 2018 року як базових місяців;

- стягнути з відповідача військової частини НОМЕР_1 на користь позивача ОСОБА_1 понесені ним судові витрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29 жовтня 2019 року № 169-РС (по особовому складу) його було звільнено у запас відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту). Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 226 (по стройовій частині) його виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення з 31 жовтня 2019 року. Зазначає, що станом на день виключення його зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення відповідач не провів з ним розрахунків щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, яка гарантована йому чинним законодавством України, зокрема, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року (далі Порядок № 1078). У грудні 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо виплати йому індексації грошового забезпечення, однак отримав відповідь про те, що механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні роки немає, а відтак можливість провести її нарахування та виплату відсутня.

Позивач вважає, що така відмова відповідача є протиправною та необґрунтованою, оскільки індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і її проведення, у зв`язку із зростанням споживчих цін, є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Зауважує, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань та свідомо відмовляти у проведенні індексації грошового забезпечення, доки відповідні правові положення національного законодавства, які її передбачають, є чинними.

Крім цього, на думку позивача, невиплата індексації грошового забезпечення у зв`язку із збільшенням грошового забезпечення військовослужбовців за рахунок їх преміювання є необґрунтованою та незаконною.

Позивач вважає, що відсутність механізму виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців за минулий період не може бути підставою для позбавлення його права на оплату праці, однією з основних державних гарантій якого є індексація грошового забезпечення, а не проведення та невиплата цієї гарантії є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Щодо визначення базових місяців індексації грошового забезпечення за спірний період позивач вказує на таке.

Механізм визначення базового місяця індексації грошового забезпечення передбачений Порядком № 1078. Так, базовим місяцем може бути лише місяць, коли на законодавчому рівні змінюється посадовий оклад військовослужбовця.

Розмір посадового окладу для військовослужбовців в Україні на законодавчому рівні був установлений в січні 2008 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 1294) та у подальшому був змінений (збільшився) лише у березні 2018 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 704).

За таких обставин, на думку позивача, саме січень 2008 року та березень 2018 року є базовими місяцями для нарахування йому індексації грошового забезпечення за спірний період.

У зв`язку з вищенаведеним, адміністративний позов просить задоволити у повному обсязі.

Також позивач вказує, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на правничу допомогу у цій справі становить 5000,00 грн. за дії, пов`язані із написанням позовної заяви, а також по 1000,00 грн. за кожне судове засідання у супроводі адвоката.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що позивач неправильно визначив базовий місяць для нарахування йому індексації грошового забезпечення. Вважає, що січень 2008 року є базовим місяцем для обчислення індексації грошового забезпечення за період з 01 лютого 2008 року по 31 березня 2013 року.

15 листопада 2010 року Міністр оборони України видав наказ № 595 згідно з яким для військовослужбовців військової служби за контрактом уведено виплату щомісячної додаткової грошової винагороди у таких розмірах: з 01 квітня 2013 року до 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01 вересня 2013 року до 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01 січня 2014 року до 60 відсотків місячного грошового забезпечення. Тому, дати: 01 квітня 2013 року, 01 вересня 2013 року, 01 січня 2014 року були базовими при нарахуванні індексації грошового забезпечення військовослужбовцям за період відповідно з 01 травня 2013 року по 31 серпня 2013 року; з 01 жовтня 2013 року по 31 грудня 2013 року; з 01 лютого 2014 року по 01 січня 2015 року.

Звертає увагу на те, що згідно Зведеної таблиці індексу споживчих цін у січні 2015 року величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який склав 103,1 відсотка. Тому січень 2015 року необхідно вважати базовим місяцем для обчислення індексації грошового забезпечення за період з 01 лютого 2015 року по 01 березня 2016 року. Згідно Зведеної таблиці індексу споживчих цін у квітні 2016 року величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який склав 114,00 відсотки. Тому квітень 2016 року необхідно вважати базовим місяцем для обчислення індексації грошового забезпечення за період з 01 травня 2016 року по 31 жовтня 2018 року.

Відповідно до Постанови № 704 з 01 березня 2018 року було підвищено розміри посадових окладів усіх категорій військовослужбовців. У зв`язку з тим, що величина індексу споживчих цін у квітні серпні 2018 року не перевищувала поріг індексації в розмірі 103,00 відсотки, індексація грошового забезпечення за цей період не повинна нараховуватися.

Також відповідач зазначає, що відповідно до роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 09 червня 2016 року № 252/10/136-16 проведення індексації грошового забезпечення здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. У зв`язку з відсутністю в кошторисі Міністерства оборони України грошового ресурсу, необхідного для виплати індексації грошового забезпечення за період з 31 січня 2017 року по 31 жовтня 2019 року, її виплата не проводилася.

У зв`язку з вищевикладеним просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу відповідач зазначає, що заявлений позивачем до відшкодування розмір цих витрат є значно завищеним та неспівмірним зі складністю справи, адже ця справа є типовою, а підготовлений адвокатом позов за своєю суттю є шаблонним.

Позивач подав відповідь на відзив, у якій додатково зазначає про те, що він не погоджується з відповідачем у тому, що квітень 2016 року є базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення, оскільки визначення базового місяця залежить лише від зміни на законодавчому рівні посадового окладу. Посадовий оклад військовослужбовців на законодавчому рівні змінювався лише в січні 2008 року та березні 2018 року, а відтак всі інші місяці у цьому проміжку часу, зокрема, січень, червень 2016 року, а також січень 2017 року не можуть бути базовими.

Стверджує, що складна фінансово-економічна ситуація в країні жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації його грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу позивач вважає, що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. є цілком аргументованою та співмірною зі складністю справи, підтвердженою належними доказами, а відтак її належить стягнути з відповідача.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 18 вересня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення сторін.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року в задоволенні заяви відповідача про застосування процесуального строку звернення до суду та залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропущенням процесуального строку звернення до суду відмовлено.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

Відповідно до посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 , виданого 07 червня 2016 року Командуванням високомобільних десантних військ Збройних Сил України, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.20).

Згідно Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 226 від 31 жовтня 2019 року старшого прапорщика ОСОБА_1 , головного сержанта з механізованого взводу 4 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 29 жовтня 2019 року № 169-РС у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з 31 жовтня 2019 року виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення (а.с.15).

Листом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 від 03 січня 2020 року № 32 (а.с.15) позивача повідомлено про те, що відповідно до роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2017 року № 78/0/66-17 механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає. У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року лютому 2018 року у Міноборони не було. Що стосується індексації грошового забезпечення за березень 2018 року, то відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» було підвищено розміри посадових окладів і отже місяць березень 2018 року став базовим для подальшого нарахування індексації. В подальшому, починаючи з березня 2018 року по жовтень 2019 року позивачу індексація нараховувалася та виплачувалася. Також у листі заначено про те, що, враховуючи викладене, провести нарахування та виплату індексації за період з листопада 2017 року по лютий 2018 року військова частина НОМЕР_1 не може.

У листі командира військової частини НОМЕР_1 від 06 березня 2020 року № 125вих (а.с.17) представнику позивача адвокату Ставрук Наталії Зіновіївні на її запит щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення повідомлено про те, що для виплати індексації в січні 2016 року - лютому 2018 року фінансового ресурсу в Міністерстві оборони України не було. Фінансування на виплату індексації не здійснювалося (Лист Департаменту фінансів № 0290/П-1094/1013 від 25 липня 2019 року). Додатково повідомлено, що базовим місяцем для проведення індексації грошового забезпечення у всіх військовослужбовців є березень 2018 року, тобто ОСОБА_1 виплачувалася індексація по день звільнення.

Вважаючи дії відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року протиправними, позивач звернувся з цим адміністративним позовом до суду.

Предметом спору у цій справі є оцінка: наявності чи відсутності підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року з врахуванням січня 2008 року та березня 2018 року як базових місяців.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з частинами першою - третьою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять:

посадовий оклад, оклад за військовим званням;

щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Так, правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із абзацом другим статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Частиною шостою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому, відповідно до визначення, яке міститься в абзаці третьому статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Згідно із статтею 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин другої, шостої статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Згідно із статтею 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (тут і надалі в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Порядок № 1078).

Відповідно до пункту 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно до абзацу 5 пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Згідно з абзацами першим, другим, п`ятим, шостим пункту 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.

Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Абзацами першим шостим пункту 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 1-1 цього Порядку.

Відповідно до підпункту 2 пункту 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Суд звертає увагу на те, що правове регулювання виплати індексації визначає умови (якщо величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України Конституційний Суд України зазначив про те, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Як зазначив Верховний Суд у постановах від 19 червня 2019 року (справа № 825/1987/17), від 20 листопада 2019 року (справа № 620/1892/19), від 05 лютого 2020 року (справа № 825/565/17) індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. За відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, нарахування індексації грошового забезпечення здійснюється у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме відповідно до Порядку № 1078. Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

На підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати місяць підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.

Суд відзначає, що у матеріалах справи відсутні докази нарахування та виплати відповідачем позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року. Разом з відзивом на позовну заяву відповідач таких доказів суду не подав.

В той же час, як слідує зі змісту позовної заяви позивач вважає, що базовими місяцями для нарахування йому індексації грошового забезпечення за спірний період мають бути січень 2008 року та березень 2018 року. Натомість у відзиві на позовну заяву відповідач категорично заперечує проти того, що січень 2008 року повинен бути базовим місяцем індексації грошового забезпечення позивача. Проти березня 2018 року, як базового місяця, відповідач не заперечує.

Заперечуючи проти січня 2008 року, як базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення, відповідач у відзиві на позовну заяву вказує таке:

- 15 листопада 2010 року Міністр оборони України видав наказ № 595 згідно з яким для військовослужбовців військової служби за контрактом уведено виплату щомісячної додаткової грошової винагороди у таких розмірах: з 01 квітня 2013 року до 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01 вересня 2013 року до 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 01 січня 2014 року до 60 відсотків місячного грошового забезпечення. Тому, дати: 01 квітня 2013 року, 01 вересня 2013 року, 01 січня 2014 року були базовими при нарахуванні індексації грошового забезпечення військовослужбовцям за період відповідно з 01 травня 2013 року по 31 серпня 2013 року; з 01 жовтня 2013 року по 31 грудня 2013 року; з 01 лютого 2014 року по 01 січня 2015 року;

- згідно Зведеної таблиці індексу споживчих цін у січні 2015 року величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який склав 103,1 відсотка. Тому січень 2015 року необхідно вважати базовим місяцем для обчислення індексації грошового забезпечення за період з 01 лютого 2015 року по 01 березня 2016 року;

- згідно Зведеної таблиці індексу споживчих цін у квітні 2016 року величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який склав 114,00 відсотки. Тому квітень 2016 року необхідно вважати базовим місяцем для обчислення індексації грошового забезпечення за період з 01 травня 2016 року по 31 жовтня 2018 року.

Отже, з наведеного можна дійти висновку, що між сторонами виник спір в питанні визначення базового (их) місяця (ів) індексації грошового забезпечення позивача за період з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року.

З цього приводу суд зазначає таке.

Враховуючи положення Порядку № 1078 місяць, у якому підвищилося грошове забезпечення з урахуванням виплат, що входять до його складу (посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення), є базовим. У разі підвищення військовослужбовцю грошового забезпечення, для визначення базового місяця при проведенні індексації здійснюється порівняння суми підвищення грошового забезпечення та суми індексації, що нараховується в місяці збільшення грошового доходу. При проведенні такого порівняння береться грошове забезпечення до підвищення у розрахунку за повний відпрацьований місяць та величина приросту індексу споживчих цін, на який нараховується індексація. Якщо відбувається підвищення грошового забезпечення на суму меншу, ніж сума індексації, має бути здійснено підвищення грошового забезпечення та додано суму індексації, визначену з урахуванням суми підвищення грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 1294) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Перелік одноразових додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил затверджено Додатком 25 до Постанови № 1294.

Згідно з абзацом 5 пункту 5 Порядку № 1078 у разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

В свою чергу схема посадових окладів осіб офіцерського складу Збройних Сил України затверджена Постановою № 1294, яка набрала чинності з 01 січня 2008 року.

Отже, з набранням чинності Постановою № 1294 відбулись зміни розміру тарифних ставок (посадових окладів) відповідних категорій військовослужбовців.

Визначаючи квітень 2013 року, вересень 2013 року та січень 2014 року, як базові місяці для проведення індексації грошового забезпечення за період з 01 травня 2013 року 01 січня 2015 року відповідач посилається на наказ Міністра оборони України № 595 від 15 листопада 2020 року «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України» (Наказ № 595), яким установлено порядок виплати військовослужбовцям щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил України, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій».

Втім, суд звертає увагу на те, що вказана щомісячна додаткова грошова винагорода, на яку посилається відповідач, не включалася до складу грошового забезпечення, з якого здійснювалося обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення (пункт 8 Наказу № 595), а розмір винагороди встановлювався наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік (пункт 9 Наказу № 595).

Отже, враховуючи те, що щомісячна додаткова грошова винагорода не мала постійного характеру, не була основною та змінювалась (збільшувалась) від 20% до 60% місячного грошового забезпечення та у подальшому скасована, суд дійшов висновку, що така не повинна впливати на розмір індексації грошового забезпечення, з огляду на наступне.

Згідно із пунктом 14 Порядку № 1078 роз`яснення щодо застосування цього Порядку надає Мінсоцполітики.

Відповідно до роз`яснення Мінсоцполітики від 08 серпня 2017 року № 48/о/66-17 на запит ДФ Міноборони від 18 липня 2017 року № 248/3/9/1/863 зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на початок обчислення індексації, якщо не підвищується посадовий оклад.

У роз`ясненні Мінсоцполітики від 18 квітня 2018 року № 28/о/66-18 вказано, що у разі зростання грошового забезпечення за рахунок інших його складових, без підвищення посадового окладу, сума індексації не зменшується на розмір підвищення грошового забезпечення.

Зі змісту роз`яснення Мінсоцполітики від 09 лютого 2005 року № 024-106 встановлено, що зміна розміру премії за рахунок фінансових можливостей підприємства не є підставою вважати місяць базовим, при розрахунку індексу для проведення індексації.

Таким чином, визначення базового місяця залежить тільки від зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу), яка для військовослужбовців уперше відбулась у січні 2008 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01 січня 2008 року та втратила чинність 01 березня 2018 року у зв`язку з прийняттям наказу Міністерства оборони України від 01 березня 2018 року № 90 «Про встановлення тарифних розрядів осіб офіцерського складу Збройних Сил України».

Підвищення тарифних ставок (окладів) військовослужбовців за період з січня 2008 року по березень 2018 року, що є підставою для встановлення іншого базового місяця для проведення індексації, не відбувалося.

В подальшому, після прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (набрала законної сили 01 березня 2018 року), якою затверджено схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил, базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям індексації грошового забезпечення став березень 2018 року.

Відтак, квітень 2013 року, вересень 2013 року та січень 2014 року не можуть бути базовими місяцями для нарахування індексації грошового забезпечення позивача у межах спірних правовідносин, а тому доводи відповідача у цій частині є хибними.

Визначаючи січень 2015 року та квітень 2016 року, як базові місяці для нарахування позивачу індексації грошового забезпечення, відповідач посилається на те, що згідно Зведеної таблиці індексу споживчих цін у січні 2015 року величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який склав 103,1 відсотка, а у квітні 2016 року величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який склав 114,00 відсотки.

З цього приводу суд зазначає, що підставою для встановлення базового місяця індексації грошового забезпечення відповідно до абзацу першого Порядку № 1078 є підвищення, зокрема, тарифних ставок (окладів), виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, а не перевищення величиною індексу споживчих цін порогу індексації.

Адже перевищення величиною індексу споживчих цін порогу індексації є підставою для індексації грошових доходів населення, що прямо передбачено абзацом 2 пункту 1-1 Порядку № 1078.

За таких обставин суд констатує, що у межах спірних правовідносин, які склалися між сторонами у справі, саме січень 2008 року та березень 2018 року є базовими місяцями для нарахування індексації грошового забезпечення позивача.

Щодо посилань відповідача на відсутність фінансового ресурсу, як на підставу для ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірний період суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Таким чином, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

До того ж, відповідачем не надано жодних доказів для підтвердження факту відсутності в бюджеті відповідного рівня, з якого він фінансується коштів на індексацію грошового забезпечення, і як наслідок не надходження відповідних фінансових асигнувань на його рахунки для виплати індексації військовослужбовцям у вказаний період, а також не доведено ту обставину, що ним протягом 2016-2018 рр. надсилались відповідні заявки до вищестоящого органу стосовно потреби на виділення додаткових коштів для виплати військовослужбовцям індексації грошового забезпечення.

З огляду на наведене посилання відповідача на відсутність фінансового ресурсу, як на підставу для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення є безпідставними та до уваги судом не приймаються.

Щодо посилань відповідача на роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 09 червня 2016 року № 252/10/136-16, суд вважає такі посилання необґрунтованими, оскільки зазначене роз`яснення не є нормативно-правовим актом, а відповідач має діяти відповідно до вимог закону, який має вищу юридичну силу.

Твердження відповідача про те, що проведення індексації грошових доходів здійснюється виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів є безпідставними, оскільки частина 6 статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ, на яку посилається відповідач, не обмежує проведення, передбачених чинним законодавством України, виплат, а вказує на джерела походження цих коштів.

Доводи відповідача про відсутність механізму виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців за минулі періоди суд оцінює критично, оскільки вказане не може бути підставою для позбавлення позивача права на оплату праці, однією з основних державних гарантій якого є індексація грошового забезпечення, а не проведення та не виплата цієї гарантії є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У позовній заяві позивач просить визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у період з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року.

З цього приводу суд зазначає, що за своєю правовою природою протиправні дії суб`єкта владних повноважень це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та законних інтересів фізичної чи юридичної особи.

З матеріалів справи слідує, що відповідач не вчиняв жодних дій в частині нарахування чи виплати позивачу індексації грошового забезпечення в період з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року, з чим і не погодився позивач, звернувшись з цим адміністративним позовом до суду. Таким чином, не нарахувавши та не виплативши позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року, за відсутності для цього правових підстав, відповідач вчинив саме протиправну бездіяльність, а не дії, тому позовну вимогу в частині визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення у період з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року належить задоволити частково у спосіб: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення у період з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Оскільки суд визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення у період з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року, а також дійшов висновку, що у межах спірних правовідносин саме січень 2008 року та березень 2018 року є базовими місяцями для нарахування індексації грошового забезпечення, то з метою ефективного захисту порушених прав позивача належить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року з врахуванням січня 2008 року та березня 2018 року, як базових місяців.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до пунктів першого, третього частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», при зверненні до суду з цим адміністративним позовом судовий збір не сплачував, а тому його розподіл на підставі статті 139 КАС України не здійснюється.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як уже зазначав суд вище до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту другого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Суд встановив, що між ОСОБА_1 (Клієнт) та Адвокатським об`єднанням «Мицик і Партнери» (Виконавець) укладено договір про надання правової допомоги № 215 від 05 листопада 2019 року (далі - Договір) (а.с.21).

Відповідно до пункту 1.1 Договору Виконавець зобов`язується надати Клієнту правову допомогу на умовах і в порядку, що визначені Договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання Договору.

Підпунктом 2.3.4 пункту 2.3 Договору передбачено, що відповідно до предмету цього Договору Клієнт приймає на себе наступні зобов`язання, зокрема, оплатити Виконавцю вартість правової допомоги (Гонорар), а також відшкодувати витрати пов`язані з наданням правової допомоги, зокрема: державне мито та інші обов`язкові платежі, вартість проживання у готелях, транспорті витрати, друкарські, копіювальні та інші роботи, переклад, нотаріальне посвідчення документів тощо.

Пунктом 3.1 Договору визначено, що правова допомога, передбачена предметом цього Договору оплачується відповідно до акту виконаних робіт.

Відповідно до пункту 3.3 Договору гонорар сплачується Клієнтом в момент підписання Договору або протягом 10 календарних днів з дня отримання рахунку.

Як слідує зі змісту акта виконаних робіт від 10 вересня 2020 року (а.с.24), Виконавцем (Адвокатським об`єднанням «Мицик і партнери») в інтересах Клієнта ( ОСОБА_1 ) згідно договору про надання правової допомоги № 215 від 05 листопада 2019 року у повному обсязі виконано зобов`язання:

- надання консультацій та узгодження правової позиції 0,5 год.;

- опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців, а також індексації грошових доходів населення 0,5 год.;

- оформлення заяви від імені Клієнта до військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення 0,5 год.;

- оформлення запиту в інтересах Клієнта до військової частини НОМЕР_1 щодо отримання довідки про нараховану та виплачену індексацію грошового забезпечення 0,5 год;

- пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень практики в аналогічній категорії справ, пошук рішень Конституційного Суду України, а також Європейського Суду з прав людини, які стосуються гарантій соціальної захищеності військовослужбовців 0,5 год.;

- складання позовної заяви 2,5 год.

Розрахунок здійснено відповідно до розміру погодинної ставки за надані послуги, що становить: вартість 1 години 1000,00 гривень. (5 год. х 1000,00 гривень = 5000,00 гривень). Таким чином, сума до оплати за виконану роботу становить 5000,00 гривень.

Відповідно до квитанції № 27 від 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 сплатив 5000,00 грн. на рахунок отримувача Адвокатського об`єднання «Мицик і Партнери», призначення платежу: оплата за надання правової допомоги в адміністративній справі згідно договору № 215 від 05 листопада 2019 року (а.с.25).

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України.

Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, з аналізу статті 134 КАС України, випливає, що, крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в тому числі неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині п`ятій цієї статті. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Відповідно до частин дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

За таких обставин суд зазначає, що ця адміністративна справа відповідно до положень статей 12, 262 КАС України є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами у справі.

Окрім того, згідно із частиною шостою статті 12 КАС України справи про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг відносяться до справ незначної складності.

Вказаний обсяг виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом у вигляді: надання консультацій та узгодження правової позиції 0,5 год.; опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців, а також індексації грошових доходів населення 0,5 год.; пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень практики в аналогічній категорії справ, пошук рішень Конституційного Суду України, а також Європейського Суду з прав людини, які стосуються гарантій соціальної захищеності військовослужбовців 0,5 год.; складання позовної заяви 2,5 год., суд вважає завищеним, з огляду, зокрема, на те, що правова позиція щодо предмету позову у цій справі висловлена Верховним Судом у постанові від 07 серпня 2019 у справі № 825/694/17.

Також суд враховує відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень http://reestr.court.gov.ua, за даними яких мають місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій (в тому числі рішення Верховного Суду) з аналогічного предмету спору та аналогічними мотивами тим, які приведені у адміністративному позові позивача, що спрощувало роботу адвоката при підготовці цього адміністративного позову.

Крім цього, суд зауважує, що визначені в акті виконаних робіт від 10 вересня 2020 року такі види послуг, наданих адвокатом, як: надання консультацій та узгодження правової позиції 0,5 год.; опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців, а також індексації грошових доходів населення 0,5 год.; пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень практики в аналогічній категорії справ, пошук рішень Конституційного Суду України, а також Європейського Суду з прав людини, які стосуються гарантій соціальної захищеності військовослужбовців 0,5 год. охоплюються фактично однією послугою адвоката складання адміністративного позову.

Відшкодування витрат за оформлення заяви від імені Клієнта до військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати йому індексації грошового забезпечення 0,5 год. та оформлення запиту в інтересах Клієнта до військової частини НОМЕР_1 щодо отримання довідки про нараховану та виплачену індексацію грошового забезпечення 0,5 год. суд вважає необґрунтованим з огляду на те, що в ордері на надання правничої (правової) допомоги серії ВС № 1026498 від 02 червня 2020 року чітко зазначено про те, що органом, у якому надається правова допомога є Львівський окружний адміністративний суд.

З огляду на вказані обставини справи, суд вважає, що визначений проміжок часу у підготовці цього позову тривалістю у 5 годин та вартістю таких послуг у розмірі 5000,00 грн. не є співрозмірними зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Крім того, відповідно до частини сьомої статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує на те, що заявлений позивачем до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу є значно завищеним та неспівмірним зі складністю справи, аргументуючи це тим, що справа є типовою, а підготовлений адвокатом позов за своєю суттю є шаблонним.

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги часткове задоволення позову судом, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо стягнення на його користь витрат, понесених ним на правничу допомогу адвоката у сумі 5000,00 грн., належить задоволити частково, шляхом стягнення таких витрат в сумі 2000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задоволити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 31 жовтня 2017 року по 31 жовтня 2019 року з урахуванням січня 2008 року та березня 2018 року, як базових місяців.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) 2000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з військової частини НОМЕР_1 3000,00 грн. витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 30 листопада 2020 року.

Суддя Клименко О.М.