Справа № 140/9260/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 рокуЛьвівСправа № 140/9260/20 пров. № А/857/11948/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Глушка І.В. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Управління Держпраці у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11.08.2020р. в адміністративній справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Волинській обл. про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами за порушення законодавства про працю (суддя суду І інстанції: Лозовський О.А., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11.08.2020р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

25.06.2020р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі позивач, ФОП ОСОБА_1 , суб`єкт господарювання) звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати винесену Управлінням Держпраці у Волинській обл. (надалі відповідач, суб`єкт владних повноважень) постанову № ВЛ-287/1647/АВ/ТД-ФС від 29.05.2020р. про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, відповідно до якої на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 47230 грн.; понесені судові витрати покласти на відповідача (а.с.1-4).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.34).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11.08.2020р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Волинській обл. № ВЛ-287/1647/АВ/ТД-ФС від 25.05.2020р. про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Волинській обл. на користь ФОП ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.132-135).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач Управління Держпраці у Волинській обл., який у поданій апеляційній скарзі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.148-154).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що під час інспекційного відвідування за місцем здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 інспекторами праці встановлено порушення вимог ч.3 ст.24 КЗпП України, які підтверджуються поясненнями ОСОБА_2 , згідно яких він працював у позивача водієм, при працевлаштуванні жодних документів не підписував, заробітну плату не отримував; а також поясненнями ОСОБА_3 , відповідно до яких в період з 29.01.2019р. по 17.01.2020р. разом з ним працював ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції помилково ототожнено письмове пояснення ОСОБА_2 , яке було відібране інспектором праці у ході інспекційного відвідування, та звернення ОСОБА_2 від 17.02.2020р., яке стало підставою для проведення інспекційного відвідування.

Під час інспекційного відвідування інспектором отримано документи, які підтверджують факт допуску ФОП ОСОБА_1 до роботи ОСОБА_2 без укладення трудового договору, зокрема, трудовий договір між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 укладено 04.02.2020р. після фактичного допуску до роботи ОСОБА_2 , наказ ФОП ОСОБА_1 від 04.02.2020р. «Про прийняття працівника на роботу», яким ОСОБА_2 було прийнято на роботу на посаду водія, повідомлення про прийняття працівника на роботу від 04.02.2020р., звіт про суми нарахованої заробітної плати за формою Д4 (місячна), поданого до ГУ ДПС у Волинській обл. за січень 2020 року, в якому відсутня інформація про нарахування заробітної плати ОСОБА_2 за період з 29.01.2020р. по 31.01.2020р.; заява ОСОБА_2 про прийняття його на роботу на посаду водія, яка не містить дати, з якої просить прийняти його на роботу.

Позивачем ФОП ОСОБА_1 скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.175-176).

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу відповідача № 181-І від 04.03.2020р. та направлення відповідача № 181 від 04.03.2020р., з метою здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю з питань виявлення неоформлених трудових відносин проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 ; строк проведення інспекційного відвідування склав з 13.03.2020р. по 18.03.2020р. (а.с.6, 57, 58).

Підставою для здійснення державного контролю слугували заяви ОСОБА_2 вх.№ Ш-41-з від 17.02.2020р. та ОСОБА_3 вх.№ Ш-42-з від 17.02.2020р. (а.с.55, 56).

За результатами проведення інспекційного відвідування складено Акт № ВЛ287/1647/АВ від 18.03.2020р. інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю. Зазначеним Актом встановлено порушення вимог ч.3 ст.24 КЗпП України в частині фактичного допуску до роботи працівників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без належного оформлення трудових відносин (а.с.7-12, 60-61).

Під час проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 були відібрані 13.03.2020р. письмові пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.97, 98).

Зокрема, ОСОБА_2 надані пояснення про те, що в період з 29.01.2020р. по 10.02.2020р. працював у ФОП ОСОБА_1 на посаді водія без належного оформлення трудових відносин.

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_3 під час його прийняття на роботу будь-які документи зі сторони роботодавця ФОП ОСОБА_1 не оформлялися.

У зв`язку з виявленими порушеннями вимог законодавства про працю т.в.о начальника Управління Держпраці у Волинській обл. 29.05.2020р. винесено постанову № ВЛ-287/1647/АВ/ТД-ФС від 29.05.2020р. про накладення на позивача штрафу в розмірі 47230 грн. (а.с.13).

Приймаючи рішення та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено факту допуску до роботи ОСОБА_2 без укладання трудового договору та без повідомлення про прийняття працівника на роботу. Позивача безпідставно притягнуто до відповідальності, передбаченої абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, за допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), що є підставою для визнання протиправною та скасування постанови № ВЛ-287/1647/АВ/ТД-ФС від 25.05.2020р. про накладення штрафу уповноваженими особами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про наявність достатніх правових підстав для задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Частина 1 ст.24 КЗпП України містить перелік випадків, за яких трудовий договір з працівником укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч.3 цієї статті працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМ України.

Згідно абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати і винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків.

Із змісту наведеного слідує, що підставою для застосування вказаних санкцій є факт допуску без укладення трудового договору до роботи особи, яка за характером виконуваних робіт виконує на підприємстві певну трудову функцію, що у сукупності з іншими ознаками надає їй статусу працівника підприємства, а підприємство щодо неї є суб`єктом, яке використовує саме її найману працю у розумінні КЗпП України.

Такі відносини регулюються законодавством про працю, при цьому сторони розуміють та усвідомлюють таку обставину, але жодним чином не оформляють таких відносин. Сфера регулювання ст.24 КЗпП України обмежується випадками, коли між підприємством та фізичною особою мають місце відносини, які за своїм змістом регулюються трудовим законодавством, а застосування штрафних санкцій за абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України здійснюється у тому випадку, коли такі відносини не оформлені документами, визначеними КЗпП України.

Проведеною перевіркою встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч.3 ст.24 КЗпП України, які полягають в допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.

Як слідує з матеріалів справи, інспекційне відвідування позивача проведено на підставі звернення громадянина ОСОБА_2 від 17.02.2020р. про те, що він працював без належного оформлення трудових відносин у ФОП ОСОБА_1 з 29.01.2020р. по 11.02.2020р. та звернення ОСОБА_3 від 17.02.2020р.

Однак, наявними в матеріалах справи документами підтверджується факт прийняття ОСОБА_2 на роботу з 05.02.2020р. на посаду водія, зокрема:

власноруч написаною заявою про прийняття на роботу з 05.02.2020р. (а.с.14);

трудовим договором між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 04.02.2020р. (а.с.16);

наказом ФОП ОСОБА_1 № 4 від 04.02.2020р., яким ОСОБА_2 з 05.02.2020р. прийнято на посаду водія з посадовим окладом 4723 грн., підстава заява ОСОБА_2 (а.с.15);

повідомленням про прийняття працівника на роботу від 04.02.2020р.(а.с.27);

відомістю про виплату готівки за лютий № НЗП-000003 від 20.20.2020р. (а.с.28), що підтверджується відповідною квитанцією.

Окрім того, відповідно до наказу № 5 від 10.02.2020р., прийнятого на підставі заяви ОСОБА_2 від 10.02.2020р. (а.с.17), останнього з 10.02.2020р. звільнено з посади водія автотранспортних засобів за згодою сторін, згідно з ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с.18).

Визначальним для вирішення наведеного спору є наявності ознак трудових правовідносин між позивачем та ФОП ОСОБА_1 , а також встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України.

Частиною першою ст.3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У відповідності до ст.21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ст.23 КЗпП України).

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Враховуючи викладене, наявність ознак трудових правовідносин між позивачем та ОСОБА_2 підтверджена трудовим договором, в якому чітко встановлено дату його укладення 04.02.2020р.

З приводу письмових пояснень ОСОБА_2 в частині фактичного допуску до роботи з 29.01.2020р. колегія суддів враховує, що всі документи, що стосувалися його працевлаштування у ФОП ОСОБА_1 , були ним підписані і датовані 04.02.2020р., при цьому будь-яких скарг, заяв, відмов від їх підписання працівник не висловлював. Підписані ним документи містять його персональні дані, що свідчить про представлення ним роботодавцю паспорту, посвідчення водія та інших документів.

Щодо письмових пояснень іншого працівника ОСОБА_3 колегія суддів враховує наявність в них технічних помилок щодо дати його початку роботи у ФОП ОСОБА_1 та звільнення з роботи.

Стосовно заяви ОСОБА_2 про прийняття на роботу, яка не містить дати початку роботи, позивачем надані пояснення про те, що такий недолік дійсно мав місце, однак він усунений самим працівником, який добровільно вніс відповідні дані до цієї заяви. Під час інспекційного відвідування інспекторам була помилково надана копія заяви про прийняття на роботу із вказаним недоліком (а.с.175-176).

Інших вагомих і достатніх доказів, які б підтверджували допуск ОСОБА_2 до роботи з 29.01.2020р. під час судового розгляду не здобуто; не представлено таких відповідачем.

При цьому, колегія суддів зауважує, що висновки відповідача щодо виявлених порушень ґрунтуються лише на письмових поясненнях ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , однак факт допуску до роботи без оформлення трудового договору документально не підтверджений, а тому висновки перевірки ґрунтуються в цій частині на припущеннях. Пояснення зазначених осіб містять інформацію про вчинення позивачем певних дій (бездіяльності), які можуть характеризуватися як порушення законодавства про працю. Проте, допустимих доказів вчинення роботодавцем відносно працівників порушення законодавства про працю відповідачем не здобуто.

Згідно з частинами першою, другою ст.265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абзац другий частини другої статті 265 КЗпП України).

Частиною четвертою ст.265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Аналізуючи встановлені судом обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що у межах спірних правовідносин позивачем дотримано вимог ст.24 КЗпП України в частині обов`язкового укладання трудових договорів у письмовій формі шляхом укладення договору (контракту), або видання наказу, або розпорядження та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМ України.

Водночас, відповідачем не доведено наявність в діях позивачу складу правопорушення, передбаченого ст.265 КЗпП України.

При цьому, звернення та пояснення ОСОБА_2 , які були підставою для проведення інспекційного відвідування, надані під час інспекційного відвідування, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, згідно яких вимоги позивача задоволені.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що заявлені позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, з вищевикладених мотивів.

Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарги належить покласти на апелянта Управління Держпраці у Волинській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Волинській обл. на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11.08.2020р. в адміністративній справі № 140/9260/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Управління Держпраці у Волинській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді І. В. Глушко
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 02.12.2020р.