Справа № 420/980/20
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/980/20
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

за участю секретаря Ішханяна Р.А., представника позивача Харченка І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення 18.09.2020р.) по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АУРУМ.» до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

07.02.2020 року ТОВ «АУРУМ.» звернулось до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДПС в Одеській області, в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 20.02.2020 року №№, , .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні рішення податкового органу є неправомірними, оскільки вони ґрунтуються на необґрунтованих та помилкових висновках перевірки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року адміністративний позов ТОВ «АУРУМ.» - задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області № від 20.01.2020р. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області № від 20.01.2020р. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області № від 20.01.2020р.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ГУ ДПС в Одеській області 19.10.2020 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.09.2020 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника позивача та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судами обох інстанцій встановлені наступні обставини справи.

27.12.2019 року ГУ ДПС в Одеській області було проведено документальну планову виїзну перевірку підприємства позивача - ТОВ «АУРУМ.» за період з 01.01.2016 року по 30.12.2019 року.

В то й же день, т.б. 27.12.2019 року, на за наслідками вказаної перевірки було складено акт перевірки №000132/15-32-05-, в якому контролюючим органом було встановлено порушення позивачем вимог податкового законодавства при здійснені господарської діяльності.

20.01.2020 року, на підставі вказаного вище акту перевірки, уповноваженою особою ГУ ДПС в Одеській області винесено податкові повідомлення-рішення:

- № - про застосування штрафних санкцій за платежем ПДВ у сумі 340 грн.;

- № - про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем ПДВ на 524 162 грн. та із застосуванням штрафних санкцій у розмірі 131 041 грн.;

- № - про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток на 127 715 грн. та з нарахуванням штрафних санкцій у розмірі 31 929 грн.

Не погоджуючись з такими діями та з рішеннями податкового органу, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій та спірних рішень відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Як слідує зі змісту приписів ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як визначено пп.14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до вимог п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як передбачено пп.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, контролюючий орган має право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім НБУ), у т.ч. після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Пунктом 44.1 ст.44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податку зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У відповідності до положень п.44.2 ст.44 ПК України, для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

А як вбачається зі змісту приписів п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів. встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139 ст. 139 ПК України).

Згідно із п.187.1 ст.187 ПК України, датою виникнення податкових зобов`язань з податку на додану вартість з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до вимог п.198.1. ст.198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у т.ч. у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

У відповідності до п.198.2. ст.198 ПК України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг. Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з п.187.8 ст.187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних. Датою збільшення податкового кредиту орендаря (лізингоотримувача) для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об`єкта фінансового лізингу таким орендарем. Датою віднесення сум до податкового кредиту замовника з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до п.187.9 ст.187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).Для товарів/послуг, постачання (придбання) яких контролюється приладами обліку, факт постачання (придбання) таких товарів/послуг засвідчується даними обліку.

Пунктом 198.3 ст.198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п.201.1 ст.201 ПК України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Також, п.201.10 ст.201 ПК України передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до абз.5 ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. №996-ХІУ, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Згідно з ч.2 ст.3 Закону України №996-ХІУ, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, складаються під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та повинні мати назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ: зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи, у спірному акті перевірки аналізуються правовідносини між ТОВ «АУРУМ.» та дев`ятьма його контрагентами-підрядниками: ТОВ «ІНТЕР-ЛАТ», ТОВ «ПРАКС ЛТД», ТОВ «СОЮЗ-ПРАЙД», ТОВ «ТРИЛАЙНС», ТОВ «ПРОГРЕС-НК», ТОВ «ПАЛЛАДИУМ ЛАЙН», ТОВ «АЛЬ-ТЕКС», ТОВ «САВОН ПЛЮС» та ТОВ «СЕВЕН ЮГ».

При цьому, як встановлено судовою колегією, усі контрагенти ТОВ «АУРУМ.» належним чином зареєстровані як юридичні особи, платники податку на прибуток та податку на додану вартість.

Також, необхідно зазначити й про те, що контролюючий орган, в даному випадку, не заперечує і факт отримання ТОВ «АУРУМ.» результатів таких робіт (абз.2 стор.16 Акту).

Проте, як вбачається з висновків з спірного Акту перевірки, відповідач все ж таки стверджує про «нереальність» спірних господарських операцій між позивачем і контрагентами, зазначаючи, що у цих контрагентів нібито відсутні достатні трудові ресурси, відсутні підтвердження використання техніки та приміщень для зберігання матеріалів та не підтверджуються факти придбання товарів, необхідних для виконання робіт.

Так, що стосується наведеного в Акті перевірки висновку про відсутність у контрагентів ТОВ «АУРУМ.» трудових ресурсів для виконання робіт, то судова колегія, як і суд 1-ї інстанції зазначає, що кожен суб`єкт господарювання, з яким ТОВ «АУРУМ.» укладало договори, мало достатню кількість працюючих для виконання покладених на них обов`язків: ТОВ «ІНТЕР-ЛАТ» - 10 працівників; ТОВ «ПРАКС ЛТД» - 10 працівників; ТОВ «СОЮЗ-ПРАЙД» - 11 працівників; ТОВ «ТРИЛАЙНС» - 8 працівників; ТОВ «ПРОГРЕС-НК» - 5 працівників; ТОВ «ПАЛЛАДИУМ ЛАЙН» - 5 працівників; ТОВ «АЛЬ-ТЕКС» - 7 працівників; TOB «САВОН ПЛЮС» - 11 працівників; ТОВ «СЕВЕН ЮГ» - 5 працівників.

Крім того, не можна забувати й про те, що усі контрагенти ТОВ «АУРУМ.» мали можливість залучати і додаткові ресурси шляхом аутсорсингу, аутстафінгу та укладення договорів цивільно-правового характеру, що не відображається в кількості працівників та не перевірялось ГУ ДПС в Одеській області.

Далі, як вбачається по кожному з досліджуваних договорів з контрагентами, які наявні в матеріалах справи, в останніх є пункт, відповідно до якого, «Замовник» передає «Підряднику» приміщення для розміщення персоналу і складування матеріалів, у зв`язку з чим, судова колегія критично ставиться до тверджень відповідача щодо відсутності підтвердження наявності у контрагентів місця для складування матеріалів, які використовувались під час виконання будівельних робіт.

До того ж, також слід зазначити й про те, для здійснення спірних господарських операції не має необхідності володіти майном, зокрема, складськими приміщеннями на праві приватної власності. Таке майно може перебувати у підприємства на підставі укладених договорів оренди.

Крім того, у належному ТОВ «АУРУМ.» об`єкті нерухомості за адресою: м. Одеса, Валіховський пров., буд.10, цілком достатньо господарських приміщень для зберігання матеріалів.

При цьому, необхідно звернути увагу, що в акті перевірки не наведено жодних належних обґрунтувань, які б підтверджували неможливість здійснення ТОВ «АУРУМ.» та його контрагентами господарських операцій, як і не міститься висновків стосовно невідповідності наданих для перевірки бухгалтерських документів вимогам ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в свою чергу податкові накладні відповідають вимогам, визначеним п. 201.1 ст. 201 ПК України.

Окрім того, право на податковий кредит не може ставитися у пряму залежність від додержання податкової дисципліни 3-ми особами, а отже суми ПДВ, що були віднесені ТОВ «АУРУМ.» до складу податкового кредиту на підставі податкових накладних, які були зареєстровані його контрагентами на підставі ст.201 ПК України, є правомірними.

Також, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції зазначає, що не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов`язань, адже поняття добросовісний платник, яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань.

Таким чином, ТОВ «АУРУМ.» не може відповідати за дії контрагентів, а відповідно до ч.2 ст.61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

В свою чергу, ГУ ДПС в Одеській області також посилається на те, що не змогла підтвердити факт придбання контрагентами ТОВ «АУРУМ.» матеріалів, необхідних для виконання робіт. Проте, як вбачається із Акту перевірки, відповідач лише вибірково зазначив декілька продуктів харчування, які придбавалися товариствами в досліджуваний період.

При цьому, відповідач не звернув уваги на те, що в податкових інформаціях, складених ГУ ДФС у Миколаївській області, за значно менший період перераховано значно більшу кількість товарів, які використовувались, зокрема, і при ремонтах, і більш того, наведений ними перелік не є вичерпним.

Далі, щодо інших висновків викладених в акті перевірки, щодо податку на прибуток, а саме щодо зазначення відповідачем, що результати робіт, отримані ТОВ «АУРУМ.» від ТОВ «ІНТЕР-ЛАТ» та ТОВ «ПРАКС ЛТД», могли бути отримані безоплатно від невстановлених осіб, що мало б оподатковуватися як додаткове благо, судова колегія зазначає наступне.

Як слідує зі місту пп.134.1.1. п.134.1. ст.134 ПК України, об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку)».

Відповідно до абзацу «е» пп.164.2.17. п.164.2. ст.164 ПК України, на який посилається відповідач, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених ст.165 цього Кодексу) у вигляді: вартості безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), визначеної за правилами звичайної ціни, а також суми знижки звичайної ціни (вартості) товарів (робіт, послуг), індивідуально призначеної для та кого платника податку, крім сум, зазначених у пп.165.1.53 п.165.1 ст.165 цього Кодексу.

Згідно з п.14.1.13. п.14.1. ст.14 ПК України, до безоплатно наданих товарів, робіт, послуг відносяться товари, що надаються згідно з договорами дарування,, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладення таких договорів.

Отже, з вказаних правових норм вбачається, що основною умовою збільшення фінансового результату за рахунок додаткового блага є отримання цінностей безоплатно.

Так, як вбачається з матеріалів справи, результати будівельних робіт, які на думку відповідача були отримані безоплатно від невстановлених осіб, фактично були отримані від ТОВ «ІНТЕР-ЛАТ» та ТОВ «ПРАКС ЛТД», що підтверджується договорами підряду, які, в свою чергу, були укладені з дотриманням вимог ст.ст.202-208, 211-212, 837-840 Цивільного кодексу України та ст.ст.173-175,207 Господарського кодексу України.

При цьому, за виконання таких робіт ТОВ «АУРУМ.» повністю сплатило підрядникам кошти. Усі розрахунки були виконані шляхом переказу коштів за виконані роботи на рахунок контрагента. Дебіторська/кредиторська заборгованість відсутня. По кожному договору була оформлена відповідна податкова звітність.

Жодних доказів щодо виконання таких робіт іншими невстановленими особами представником відповідача ані до суду 1-ї інстанції, ані до апеляційного суду надано не було.

Таким чином, за вказаних вище обставин, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем, в даному випадку, було належним чином підтверджено факт реальності здійснення ним спірних господарських операцій з контрагентами, що дає право товариству на формування витрат та податкового кредиту, а тому, відповідно, оскаржувані податкові повідомлення-рішення дійсно підлягають скасуванню, як протиправні.

І на останнє, судова колегія приймає до уваги та вважає за необхідне ще раз наголосити на тому, що згідно з вимогами цивільного та податкового законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК України) та презумпція правомірності рішень платника податку (пп.4.1.4 п.4.1.ст.4 ПКУ), а відповідно до ст.61 Конституції України, юридична відповідальність особи має виключно індивідуальний характер. Тобто, якщо контрагент позивача не виконав своїх податкових зобов`язань, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, і платник податків (замовник робіт), в свою чергу, в даному випадку, не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

При чому, одночасно також слід зазначити й про той факт, що вищенаведені висновки апеляційного суду повністю узгоджуються як з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними зокрема, в постановах від 01.06.2010р. (справа №21-573во10), від 31.01.2011р. (справа №21-47а10), так і позицією Верховного Суду, висловленою зокрема, в постановах від 17.01.2018р. (справа №804/2529/18), від 24.01.2018р. (справа №824/942/13а), від 20.02.2018р. (справа №817/149/17), від 14.03.2018р. (справа №803/1198/16), від 27.03.2018р. (справа №816/809/17), від 12.04.2018р. (справа №804/698/16), від 07.08.2018р. (справа №808/760/16), від 31.01.2019р. (справа №802/548/15-а), від 03.10.2019р. (справа №813/4079/15) та інш. при вирішенні спорів цієї категорії, а також з практикою Європейського Суду з прав людини (справи «Інтерсплав проти України» (2007 рік, заява №803/02), «Булвес АД проти Болгарії» (2009 рік, заява №3991/03), «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» (2010 рік, заява №6689/03)).

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 27.11.2020р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко