Справа № 640/21911/20
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2020 року м. Київ № 640/21911/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г., при секретарі судового засідання Шуст Н.А., за участі позивача - ОСОБА_1 , представників відповідача - Ліснюк Н.Д., Поліщук Л.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації

третя особа керівник апарату Святошинської районної у місті Києві державної

адміністрації Шаповал Сергій Петрович

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,

стягнення заробітку, -

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 24 листопада 2020 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз`яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) з позовом до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (03115, м. Київ, проспект Перемоги, 97, ), третя особа - керівник апарату Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації Шаповал Сергій Петрович (03115, м. Київ, проспект Перемоги, 97), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ керівника апарату Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.08.2020 №230-к/тр про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації;

- стягнути зі Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2020 по дату винесення судового рішення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у позивача не було волевиявлення припинення державної служби на момент видачі наказу про його звільнення 31.08.2020, а заява позивача про звільнення, яка була написана ще у липні 2020 року на посаді завідувача сектору взаємодії з правоохоронними органами, запобігання та виявлення корупції зареєстрована за вх. №3 від 31.08.2020, тобто лише в день звільнення та була визначена керівником апарату в одноособовому порядку, що не узгоджується з правовим визначенням звільнення за угодою сторін. Позивач наголошує, що його звільнення суперечило його волі та внутрішньому переконанню, що позбавляло суб`єкта призначення права на звільнення. Отже, зважаючи, що між позивачем та відповідачем не було досягнуто взаємної згоди на звільнення, позивач вважає наказ про його звільнення із займаної посади протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.09.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання по справі.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач 31.08.2020 подав заяву про звільнення, яка була прийнята 31.08.2020 і в цей же день між позивач та суб`єктом призначення було досягнуто домовленості про звільнення позивача, тобто, в день подачі заяви, оскільки таке звільнення не перешкоджало належному виконанню обов`язків державним органом. При цьому, відповідачем зазначено, що відсутність в заяві вказівки на дату звільнення не свідчить про недосягнення домовленості між позивачем та суб`єктом призначення про строк звільнення, адже законодавець не визначає, що така домовленість має бути оформлена письмово. Твердження позивача про те, що дата звільнення була визначена керівником апарату одноособово, не відповідають дійсності. Подавши заяву про звільнення, позивач не вчиняв дій на її відкликання чи анулювання, позивач отримав трудову книжку та передав справи і довірене майно.

Третьою особою також було надано суду письмові пояснення на позовну заяву, в яких зазначено, що 31.08.2020 ОСОБА_1 було подано керівникові державної служби заяву про звільнення його із займаної посади, водночас, третя особа, як керівник державної служби не заперечував проти звільнення позивача, оскільки його звільнення не перешкоджало належному виконанню обов`язків державним органом. Таким чином, між третьою особою та ОСОБА_1 було досягнуто згоди про припинення трудового договору за угодою сторін 31.08.2020. Також, третьою особою зазначено, що твердження позивача про написання ним заяви про звільнення в емоційному стані на фоні конфлікту з головою Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та керівником апарату на початку липня 2020 року, є надуманими та такими, що не відповідають дійсності.

Позивач, через електронний кабінет системи "Електронний суд" надав суду відповідь на відзив, в якій відзначив, що в заяві про звільнення зазначена назва посади позивача, яку він займав до 01.08.2020. Станом на 31.08.2020 позивач займав посаду завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції, що, на переконання позивача, підтверджує, що будь-якого волевиявлення на звільнення ні 31.08.2020, ані раніше позивач не проявляв, а таке звільнення суперечило його волі та внутрішньому переконанню, що позбавляло суб`єкта призначення права на звільнення. Також, позивач наголосив, що оскільки заяву про звільнення 31.08.2020 він не писав, то і не було необхідності у відкликанні чи анулювання неіснуючої заяви. При цьому, позивач відмовлявся від ознайомлення з наказом про звільнення, що свідчить про його незгоду з таким наказом. Окрім вищеозначеного, Позивач також наголосив, що станом на 31.08.2020 відповідачем не було проведено процедуру погодження з виконавчим органом Київської міської ради питання щодо звільнення позивача із займаної посади.

Протокольною ухвалою суду від 26.10.2020 закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

В судовому засіданні 24.11.2020 ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представника відповідача в судовому засіданні 24.11.2020 проти позовних вимог заперечували та просили суд відмовити в їх задоволенні.

У судовому засіданні 24.11.2020 на підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

Розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 65-к ОСОБА_1 був призначений за конкурсом на посаду завідувача сектору взаємодії з правоохоронними органами.

31.08.2020 ОСОБА_1 наказом керівника апарату Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.08.2020 № 230-к/тр був звільнений з посади завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації відповідно до пункту 2 статті 86 Закону України «Про державну службу».

Вважаючи протиправним та таким, що підлягає скасуванню наказ про звільнення позивача із займаної посади, останній звернувся до суду з даним позовом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Законом, який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях є Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі по тексту - Закон № 889-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу», державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (ч. 2 вказаної статті).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Одним із принципів державної служби відповідно до п. 3 ч. 1 ст. Закону України «Про державну службу» є принцип професіоналізму - компетентне, об`єктивне і неупереджене виконання посадових обов`язків, постійне підвищення державним службовцем рівня своєї професійної компетентності, вільне володіння державною мовою і, за потреби, регіональною мовою або мовою національних меншин, визначеною відповідно до закону.

Водночас, професійна компетентність - здатність особи в межах визначених за посадою повноважень застосовувати спеціальні знання, уміння та навички, виявляти відповідні моральні та ділові якості для належного виконання встановлених завдань і обов`язків, навчання, професійного та особистісного розвитку (п.5 ч. 1 ст. 2 Закону).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією із підстав припинення трудового договору є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Підстави для припинення державної служби визначені статтею 83 Закону України "Про державну службу".

Так, частиною 1 ст. 83 Закону №889-VIII визначено, що державна служба припиняється:

1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);

2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);

3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);

4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону);

5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);

6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);

7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;

8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".

Статтею 86 ЗУ «Про державну службу» передбачено, що державний службовець має право звільнитися із служби за власним бажанням упередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніше як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю, тому застосування положень чинного законодавства щодо строку звільнення (коли такий строк відсутній в заяві) в даному випадку не може застосовуватися. А позивачем здійснюється підміна понять звільнення за власною ініціативою та за угодою сторін.

Як свідчать матеріали справи, а саме Наказ від 31.08.2020 №230-к/тр, позивача було звільнено з займаної посади 31.08.2020 за угодою сторін. Підстава: заява ОСОБА_1 .

Отже, підставою для прийняття спірного наказу стала особиста письмова заява позивача, що містила прохання звільнити його із займаної посади за угодою сторін.

В матеріалах справи наявна копія вказаної заяви, а також копія реєстраційного журналу заяв, пропозицій працівників Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому під номером 509 міститься запис про реєстрацію 31.08.2020 заяви ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін.

Водночас, зазначаючи про протиправність оскаржуваного наказу, позивач наголошує, що ним не було зазначено в заяві про звільнення конкретну дату, з якої позивач просив його звільнити.

Поряд з цим, суд зазначає, що підчас судового розгляду справи позивачем власне було зазначено, що він свідомо та навмисно не зазначив дату звільнення.

На переконання суду, наявність заяви позивача про звільнення його з займаної посади свідчить про волевиявлення останнього щодо закінчення трудових відносин з відповідачем, при цьому, не зазначення ОСОБА_1 дати звільнення у відповідній заяві, враховуючи надані позивачем під час судового розгляду справи пояснення щодо свідомого незазначення такої дати, свідчать, на переконання суду, про маніпулювання позивачем певними нюансами написання такої заяви, з метою отримання певної вигоди.

Такі свідомі дії позивача, ставлять під сумнів моральні якості ОСОБА_1 , як державного службовця, який відповідно до приписів Закону України «Про державну службу» має дотримуватись принципу професіоналізму та виявляти відповідні моральні та ділові якості.

Отже, на переконання суду наявність заяви позивача про звільнення його за згодою сторін, незважаючи на відсутність дати звільнення у ній, яка свідомо була непроставлена позивачем, враховуючи надані в судовому засіданні пояснення, свідчить про наявність волевиявлення позивача, щодо звільнення його із займаної посади, при цьому, така заява була зареєстрована відповідачем в реєстраційному журналі заяв, пропозицій працівників Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, що підтверджується матеріалами справи, та не було спростовано позивачем.

Окрім того, суд звертає увагу, що під час судового розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 не подавав заяву про відкликання заяви про звільнення чи її анулювання.

Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

При цьому, припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин саме з цих підстав.

Як встановлено судом, позивачем 31.08.2020 подано до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації заяву про звільнення за угодою сторін, при цьому, про акцепт такого волевиявлення позивача свідчить винесений 31.08.2020 року наказ №230-к/тр про звільнення позивача саме з підстав досягнення згоди сторін.

Отже, між позивачем та відповідачем було досягнуто угоди щодо дострокового розірвання трудового договору саме з підстав передбачених п. 3 ст. 83 Закону України «Про державну службу».

Відтак, суд приходить до переконання, що не зазначення позивачем у заяві, про звільнення конкретної дати, з якої він бажає припинити трудові відносини не являється підставою вважати, що між ним та роботодавцем не досягнуто згоди щодо звільнення позивача із займаної посади саме за угодою сторін.

Більш того, з аналізу наведених норм, а також рекомендацій, викладених у постанові Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що звільнення саме за угодою сторін здійснюється лише в разі досягнення між працівником та роботодавцем згоди щодо дострокового припинення трудового договору саме з цієї підстави та погодження сторонами усіх умов звільнення, при цьому, в разі наявності ініціативи працівника щодо звільнення та не досягнення сторонами згоди щодо умов такого звільнення, веде до звільнення такого працівника за його ініціативою, а не до продовження трудових відносин.

Також, стосовно доводів позивача щодо сумнівного погодження звільнення позивача із займаної посади з головою Київської міської державної адміністрації, суд зазначає, що матеріали справи свідчать, що відповідний лист на погодження звільнення було направлено голові КМДА, водночас, матеріали щодо звільнення ОСОБА_1 дійсно було повернуто відповідачеві, зважаючи на наявність наказу про звільнення від 31.08.2020, при цьому, повертаючи такі матеріали, Київською міською державною адміністрацією не було зазначено жодних зауважень стосовно звільнення позивача без погодження чи з інших причин.

До того ж, необхідно зазначити, що Закон України «Про державну службу» не вимагає обов`язкового погодження заяви про звільнення за згодою сторін з виконавчим органом, водночас, Закон України «Про державну службу» має більшу юридичну силу ніж приписи Положення про сектор з питань запобігання та виявлення корупції, затвердженого Розпорядженням Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 23.07.2020 №466.

Враховуючи усе вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем спростовано доводи позивача та доведено правомірність своїх дій при винесенні оскаржуваного позивачем наказу від 31.08.2020 №230-к/тр про звільнення ОСОБА_1 , а отже підстави для визнання такого наказу протиправним та його скасування у суду відсутні.

З огляду на висновки суду про відмову в задоволенні позову щодо визнання протиправним і скасування наказу керівника апарату Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 31.08.2020 №230-к/тр про звільнення ОСОБА_1 , відповідно, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню і похідні від цього вимоги позивача щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору з питань запобігання та виявлення корупції Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації та стягнення зі Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.09.2020 по дату винесення судового рішення.

Відповідно до положень ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001 рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 30 листопада 2020 року.

Суддя Н.Г. Вєкуа