Справа № 640/19438/18
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 року м. Київ № 640/19438/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

до Ради національної безпеки і оборони України (01601, м. Київ, вул. Петра

Болбочана, 8),

Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33)

про визнання протиправними відмов, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Ради національної безпеки і оборони України (надалі по тексту - відповідач-1, РНБО України) та Служби безпеки України (надалі - відповідач-2, СБ України), в якому просить суд:

- визнати протиправною відмову РНБО України у наданні відповіді на запит позивача від 02 жовтня 2018 року шляхом пересилання запиту до СБ України;

- зобов`язати РНБО України надати запитувану інформацію, а саме копії документів, які містять пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій такого виду санкцій як «заборона Інтернет-провайдерам надання послуг з доступу користувачам мережі Інтернет до ресурсів», що були винесені на розгляд РНБО України відповідними органами влади та на основі яких були прийняті рішення РНБО України щодо застосування відповідних санкцій, введені в дію Указом Президента України №133/2017 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (надалі по тексту - Указ Президента України №133/2017) та Указом Президента України №126/2018 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (надалі по тексту - Указ Президента України №126/2018);

визнати протиправною відмову СБ України у наданні відповіді на запит позивача від 02 жовтня 2018 року;

зобов`язати СБ України надати запитувану інформацію, а саме копії документів, які містять пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій такого виду санкцій як «заборона Інтернет-провайдерам надання послуг з доступу користувачам мережі Інтернет до ресурсів», що були винесені на розгляд РНБО України відповідними органами влади та на основі яких були прийняті рішення РНБО України щодо застосування відповідних санкцій, введені в дію Указами Президента України №133/2017 та №126/2018.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачами порушено положення Законів України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (надалі по тексту - Закон України №2939-VI) та «Про санкції» від 14 серпня 2014 року №1644-VII у зв`язку з необґрунтованою відмовою надати позивачу запитувану інформацію на її запит. За переконанням позивача запитувана інформація становить суспільний інтерес, а тому не може бути обмежена в доступі, оскільки предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України, забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків, свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Представник відповідача-2 надав до суду відзив на адміністративний позов, у якому зазначив, що відповідач-2 правомірно відмовив у наданні позивачу запитуваної інформації (документів), оскільки запитувані документальні матеріали містять інформацію, яка зібрана в процесі контррозвідувальної діяльності та в установленому законодавством порядку віднесена до державної таємниці та службової інформації.

На відзив відповідача-2 позивачем було надано відповідь, у якій позивач зазначила про безпідставність доводів відповідача-2 та просила задовольнити позов.

Відповідач-1 процесуальним правом, наданим статтею 47 Кодексу адміністративного судочинства України, не скористався та не надав до суду відзив на адміністративний позов.

З огляду на викладене вище, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, на підставі наявних у справі матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

02 жовтня 2018 року позивач звернулася до РНБО України із письмовим запитом на публічну інформацію, у якому просила надати наступну інформацію: копії документів, які містять пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій такого виду санкцій як «заборона Інтернет-провайдерам надання послуг з доступу користувачам мережі Інтернет до ресурсів», що були винесені на розгляд РНБО України відповідними органами влади та на основі яких були прийняті рішення РНБО України щодо застосування відповідних санкцій, введені в дію Указами Президента України №133/2017 та №126/2018.

Листом від 08 жовтня 2018 року №590/22-01 РНБО України позивачу повідомлено, що відповідно до статті 6 Закону України №2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна, таємна та службова інформація. У своїй роботі з документами Апарат РНБО України керується Законами України «Про державну таємницю» від 21 січня 1994 року №3855-XII (надалі по тексту - Закон України №3855-XII), Законом України №2939-VI, Законом України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року №2657-XII (надалі по тексту - Закон України №2657-XII), постановою Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 року №736 та Переліком відомостей, що становлять службову інформацію в Апараті РНБО України.

Рішення РНБО України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», уведене в дію Указом Президента України від 15 травня 2017 року №133, та рішення РНБО України від 02 травня 2018 року «Про застосування та скасування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», уведене в дію Указом Президента України від 14 травня 2018 року №126, ухвалені на підставі пропозицій СБ України щодо застосування такого виду санкцій як «заборона Інтернет-провайдерам надання послуг з доступу користувачам мережі Інтернет до ресурсів/сервісів». Враховуючи зазначене, запит позивача відповідно до частини 3 статті 22 Закону України №2939-VI надіслано за належністю до СБ України з проханням надати відповідь позивачу по суті питань запиту.

Листом Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки СБ України від 16 жовтня 2018 року №30/1/2/Б-52-п/16/12249 позивачу повідомлено, що Департаментом, за дорученням керівництва СБ України, у межах компетенції розглянуто запит позивача до Апарату РНБО України на отримання публічної інформації від 02 жовтня 2018 року щодо отримання копій документів, які містять пропозиції про застосування такого виду санкцій як «заборона Інтернет-провайдерам надання послуг з доступу користувачам мережі Інтернет до ресурсів/сервісів», що були внесені на розгляд РНБО України СБ України та на основі яких були прийняті рішення РНБО України.

За результатами розгляду запиту позивача їй повідомлено, що у задоволенні запиту на інформацію відмовлено згідно з вимогами частини 2 статті 22 Закону України №2939-VI, оскільки інформація, яка запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом, відповідно до частини 2 статті 6 Закону України №2939-VI, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі.

Незгода позивача із відмовою у наданні запитуваних копій документів зумовила її звернення до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Право на доступ до інформації є конституційним правом людини, яке гарантоване статтею 34 Конституції України, прийнятої на п`ятій сесії Верховної Ради України 28 червня 1996 року. Також конституційне право на інформацію передбачено Законом України №2657-XII та Законом України №2939-VI, іншими законодавчими та нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 34 Конституції України визначено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або межах повноважень та в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 5 Закону України №2657-XII, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Статтею 20 Закону України №2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація (стаття 21 Закону України №2657-XII).

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначається Законом України №2939-VІ.

Так, положеннями статті 1 Закону України №2939-VІ встановлено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 3 Закону України №2939-VІ право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Статтею 12 Закону України №2939-VІ передбачено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України №2939-VІ, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Частиною 4 статті 13 Закону України №2939-VІ визначено, що усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Ураховуючи викладене суд робить висновок, що саме СБ України, а не РНБО України, є розпорядником запитуваної позивачем публічної інформації у розумінні Закону України №2939-VІ. А тому РНБО України, передавши запит позивача до розпорядника публічної інформації - СБ України діяв відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України №2939-VІ доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно з положеннями частин 1-5 статті 19 Закону України №2939-VІ, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Аналіз змісту наявної у матеріалах справи копії запиту на публічну інформацію від 02 жовтня 2018 року дає підстави суду стверджувати, що за своєю формою та змістом він відповідає вимогам, встановленим частиною 5 статті 19 Закону України №2939-VІ.

Згідно з частиною 1 статті 20 Закону України №2939-VІ, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

В силу положень статті 21 Закону України №2939-VІ інформація на запит надається безкоштовно.

У разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк.

Водночас статтею 6 Закону України №2939-VІ до публічної інформації з обмеженим доступом віднесено: конфіденційну інформацію; таємну інформацію; службову інформацію.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.

Не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України «Про запобігання корупції», крім відомостей, зазначених в абзаці 4 частини 1 статті 47 вказаного Закону.

Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Статтею 9 Закону України №2939-VІ визначено, що відповідно до вимог частини 2 статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація: 1) що міститься в документах суб`єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов`язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень; 2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф «для службового користування». Доступ до таких документів надається відповідно до частини 2 статті 6 цього Закону.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб`єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

З листа від 16 жовтня 2018 року №30/1/2/Б-52-п/16/12249 вбачається, що відмова Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки СБ України у наданні позивачу запитуваної інформації вмотивована тим, що ця інформація має статус інформації для службового користування.

Суд погоджується з доводами відповідача-2 про те, що запитувана позивачем інформація в установленому порядку віднесена відповідачем до службової та до державної таємниці, оскільки є такою, що пов`язана з контррозвідувальною діяльністю.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 року №2229-XII Служба безпеки України - державний орган спеціального призначення з правоохоронними функціями, який забезпечує державну безпеку України.

На Службу безпеки України покладається у межах визначеної законодавством компетенції захист державного суверенітету, конституційного ладу, територіальної цілісності, економічного, науково-технічного і оборонного потенціалу України, законних інтересів держави та прав громадян від розвідувально-підривної діяльності іноземних спеціальних служб, посягань з боку окремих організацій, груп та осіб, а також забезпечення охорони державної таємниці.

До завдань Служби безпеки України також входить попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень проти миру і безпеки людства, тероризму, корупції та організованої злочинної діяльності у сфері управління і економіки та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України.

На момент застосування санкцій чинним був Закон України «Про основи національної безпеки України» від 19 червня 2003 року №964-IV (втратив чинність на підставі Закону України «Про національну безпеку України» від 21 червня 2018 року №2469-VIII), згідно зі статтею 1 якого, національна безпека - захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечується сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров`я, охорони дитинства, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, кібербезпеки та кіберзахисту, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв`язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам.

Національні інтереси - життєво важливі матеріальні, інтелектуальні і духовні цінності Українського народу як носія суверенітету і єдиного джерела влади в Україні, визначальні потреби суспільства і держави, реалізація яких гарантує державний суверенітет України та її прогресивний розвиток.

Загрози національній безпеці - наявні та потенційно можливі явища і чинники, що створюють небезпеку життєво важливим національним інтересам України.

Указом Президента України від 25 лютого 2017 року №47/2017 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 29 грудня 2016 року «Про Доктрину інформаційної безпеки України» затверджено Доктрину інформаційної безпеки.

Відповідно до Доктрини інформаційної безпеки на СБ України покладено в установленому порядку організацію та забезпечення: моніторингу спеціальними методами і способами вітчизняних та іноземних засобів масової інформації та мережі Інтернет з метою виявлення загроз національній безпеці України в інформаційній сфері; протидії проведенню проти України спеціальних інформаційних операцій, спрямованих на підрив конституційного ладу, порушення суверенітету і територіальної цілісності України, загострення суспільно-політичної та соціально-економічної ситуацій.

Розділами 2, 3 Стратегії кібербезпеки України, затвердженої Указом Президента України від 15 березня 2016 року №96/2016, визначено загрози кібербезпеці України та основу національної системи кібербезпеки, а також окреслено завдання, виконання яких покладається на основних суб`єктів забезпечення кібербезпеки, у тому числі на СБ України.

Інформаційна безпека та кібербезпека є складовими національної безпеки, а тому розголошення запитуваної позивачем інформації загрожувало інформаційній безпеці та кібербезпеці держави.

Як вже зазначено вище, документальні матеріали, які слугували підставою для ініціювання питання щодо застосування санкцій, містять інформацію, яка зібрана в процесі контррозвідувальної діяльності та в установленому законодавством порядку віднесена до державної таємниці та службової інформації.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність» від 26 грудня 2002 року №374-IV, відомості про організацію, плани, зміст, форми, методи, засоби, фінансування та матеріально-технічне забезпечення, результати контррозвідувальної діяльності, наукових і науково-технічних розробок з питань забезпечення державної безпеки, а також про осіб, які співробітничають або раніше співробітничали на конфіденційній основі з органами та підрозділами Служби безпеки України, що здійснюють контррозвідувальну діяльність, узагальнюючі відомості про особовий склад цих органів та підрозділів становлять державну таємницю і підлягають захисту в порядку, визначеному Законом України «Про державну таємницю». Доступ до зазначених відомостей може надаватися у випадках та у порядку, визначеному Службою безпеки України, згідно з вимогами закону. Забороняється оприлюднювати або надавати (розголошувати) зібрані відомості, а також інформацію щодо проведення або непроведення стосовно певної особи контррозвідувальної діяльності та заходів до прийняття рішення за результатами такої діяльності або заходів.

Тобто, як вбачається з викладеного, законодавець встановив особливий порядок щодо захисту відомостей про контррозвідувальну діяльність.

Отже, як стверджував відповідач-2 та з чим погоджується суд, розголошення запитуваної позивачем інформації могло не лише заподіяти істотну шкоду, а й могло призвести до незворотних негативних наслідків у сфері організації контррозвідувальної діяльності.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд робить висновок, що запитувана позивачем інформація є службовою, оскільки відповідає ознакам, наведеним у частині 1 статті 9 Закону України №2939-VІ. Також така інформація віднесена до державної таємниці.

Відповідно до статті 1 Закону України №3855-XII державна таємниця (далі також - секретна інформація) - вид таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею і підлягають охороні державою.

Наведене спростовує доводи позивача про протиправну відмову відповідачів надати їй запитувану інформацію у відповідь на запит від 02 жовтня 2018 року, що свідчить про необґрунтованість її позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Згідно з вимогами частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Закону, що і було зроблено позивачем.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що суд прийшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні адміністративного позову, підстави для присудження на користь позивача понесених ним судових витрат, відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук