Справа № 420/3535/20
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2020-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 року м. Одеса Справа №420/3535/20

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправним дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі ГУ ПФУ в Одеській області) про визнання протиправним, дискримінаційним та скасування рішення відповідача, викладеного в листі №1500-0301-8/1211 від 31.01.2020 року про незаконну відмову у виплаті пенсії на визначений позивачкою банківський рахунок, в тому числі якщо воно було прийнято, але не передано позивачці; визнання протиправними дії відповідача по припиненню виплати пенсії позивачці на її банківський рахунок та переведення виплати пенсії на поштове відділення; визнати бездіяльність відповідача щодо не продовження виплати пенсії позивачці з червня 2019 року протиправною; зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії та виплатити усі неотримані позивачкою пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень з червня 2019 року до фактичного виконання відповідачем рішення по цій справі з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на усі несвоєчасно виплачені суми позивачки, починаючи з червня 2019 року до їх фактичної виплати.

Позивач обґрунтовує позов тим, що вона є громадянином України та постійно мешкає в Ізраїлі, та відповідно до отриманих судових рішень відповідачем поновлено ОСОБА_1 виплату пенсії довічно, яку остання отримує на банківський рахунок в банку «Ощадбанк». 02.10.2019 року ОСОБА_1 звернулася до банку для зняття пенсії та виявила, з червня 2019 року пенсія на її банківський рахунок не надходила, при цьому жодного повідомлення або рішення про припинення виплати пенсії на банківський рахунок та переведення її виплати на поштове відділення позивач від відповідача не отримувала. 21.01.2020 року на адресу ГУ ПФУ в Одеській області була направлена оновлена заява позивача про виплату пенсії на її банківський рахунок та довіреність, а також запит стосовно виплати пенсії. Так, листом №1500-0301-8/1211 від 31.01.2020 року відповідач повідомив про своє рішення припинити виплату пенсії позивачу на рахунок, оскільки виплата пенсії нібито здійснювалась за довіреністю, а заяву про продовження виплати пенсії на банківський рахунок позивачкою не надавалось, про що викладено в листі. Письмове звернення позивача відновити виплату пенсії на визначений нею банківський рахунок відповідачем відхилено. Оскільки жодним нормативним актом відповідач не уповноважений припиняти виплату пенсії позивача на її банківський рахунок і перераховувати виплату пенсії на поштове відділення, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Представник ГУ ПФУ в Одеській області надав до суду письмовий відзив, який мотивований тим, що на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.03.2018 року та постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 року по справі №815/6828/17 ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії з 26.06.2017 року, та згідно заяви від 22.06.2018 року, наданою представником позивача, як довіреною особою, виплата пенсії здійснювалася через банківську установу AT «Ощадбанк». Враховуючи п.2 ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та оскільки пенсія позивачу виплачувалася за довіреністю та заяву щодо подовження виплати пенсії позивач не надала, починаючи з 01.11.2019 року виплату пенсії призупинено. Питання щодо відновлення та виплату пенсії через банківську установу можливо розглянути за умови особистого звернення позивача та надання відповідної заяви.

Також представник відповідача зазначив, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, які вже були нараховані, однак спірні виплати пенсії позивачу нараховані не були, оскільки було порушено питання про право на такі виплати.

Ухвалою суду від 29.04.2020 року позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 26.08.2020 року продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 28.09.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також вказаною ухвалою зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області надати до суду в строк для надання відзиву належним чином засвідчену копію особової справи ОСОБА_1 .

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон, наявним в матеріалах пенсійної справи, та отримує пенсію за віком.

02.10.2000 року ОСОБА_1 виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20.03.2017 року у адміністративній справі №815/6828/17 позовну заяву ОСОБА_1 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі задоволено частково. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.03.2018 року по справі № 815/6828/17 скасовано, прийнято по справі нову Постанову, якою позов ОСОБА_1 задоволено частково, зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі поновити нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за віком ОСОБА_1 в раніш встановленому розмірі з 26.06.2017 року, а в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на підставі документів, що додані до заяви, з дати її звернення, а саме: з 28.07.2017 року, позовні вимоги щодо зобов`язання поновити виплату пенсії за період з 07.10.2009 року по 25.06.2017 року, здійснення індексації та компенсації, - залишено без розгляду. Постановою Верховного суду від 29.07.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018 року скасовано, ухвалено постанову про часткове задоволення позову та зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі провести ОСОБА_1 поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з компенсацією втрати частини доходів.

13.07.2018 року на підставі заяви представника позивача В.Б. Меламеда від 22.06.2018 року виплату пенсії ОСОБА_1 переведено на рахунок в АТ «Ощадбанк».

Згідно листа Начальника відділу з питань виплати пенсій №16, наявного в матеріалах пенсійної справи, починаючи з 01.06.2019 року банківською установою «Ощадбанк» поверталися кошти у зв`язку з невідповідністю РНОКПП отримувача, та факт того, що пенсія до 01.06.2019 року отримувалася позивачем визнається сторонами

Листом від 07.11.2019 року №2272/04-18 відділу з питань виплати пенсій №16 Управління з питань виплати пенсій ГУ ПФУ в Одеській області повідомило представника позивача В.Б. Меламеда, що виплата пенсії через АТ «Ощадбанк» призупинена «до з`ясування» з 01.11.2019 року, оскільки ОСОБА_1 фактично не проживає на території України, та нею не надавалися відповідні документи щодо виплати її пенсії.

21.01.2020 року представника позивача В.Б. Меламед направив до відповідача адвокатський запит щодо перерахування сум пенсії належних ОСОБА_1 на її особистий банківський рахунок, до якого, зокрема, додано оригінал апостильованої довіреності представників разом з оригіналом заяви ОСОБА_1 про перерахунок пенсії на банківський рахунок.

31.01.2020 року ГУ ПФУ в Одеській області листом №1500-0301-8/1211 повідомило представника позивача В.Б. Меламеда, що оскільки пенсія виплачувалася за довіреністю та заяву щодо подовження виплати пенсії ОСОБА_1 не надала, починаючи з 01.11.2019 року виплату пенсії призупинено. Питання щодо відновлення та виплату пенсії через банківську установу можливо розглянути за умови особистого звернення ОСОБА_1 та надання відповідної заяви.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За правилами ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-IV (далі - Закон №1382-IV) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування регламентовані Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

Згідно зі ст.51 Закону №1058-IV, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.47 Закону №1058-VI, пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.

ОСОБА_1 призначена пенсія за віком та у зв`язку з виїздом позивачки з України на постійне місце проживання до Ізраїлю виплата пенсії була припинена. Відповідно до судових рішень ГУ ПФУ в Одеській області поновило позивачу виплату пенсії та відповідно до заяви позивача виплачувало належну пенсію на визначений банківський рахунок.

Стаття 49 Закону №1058-VI регулює питання припинення та поновлення виплати пенсії. Так, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч.3 ст.35 та ст.46 цього Закону.

Цей перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Водночас п.2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління ПФУ від 25.11.2005 року №22-1 (у редакції постанови правління ПФУ від 07.07.2014 № 13-1) (далі Порядок №22-1) визначено, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії (п.1.5 Порядку №22-1).

Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні посилання на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 20.02.2018 року у справі № 757/12134/14-а.

Порядком виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 року №1596 (далі - Порядок №1596), визначено механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, об`єднаними управліннями, головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м. Києві та структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад, а також інших грошових виплат, що фінансуються органами соціального захисту населення за рахунок відповідних бюджетів, шляхом зарахування на поточні рахунки одержувачів пенсії та грошової допомоги в уповноважених банках.

Відповідно до п.6 Порядку №1596, одержувачі самостійно вибирають уповноважений банк для відкриття поточного рахунку.

Згідно п.10 Порядку №1596, заява про виплату пенсії або грошової допомоги подається одержувачем особисто до органу Пенсійного фонду чи органу соціального захисту населення за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті у межах України або приймається органом Пенсійного фонду чи органом соціального захисту населення від установи уповноваженого банку. Заяви приймаються за умови пред`явлення паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу і підтверджує її вік, та документа, визначеного законодавством, для з`ясування місця її проживання, і реєструються в установленому порядку.

З аналізу викладеного вбачається, що підставою для виплати пенсії через поточні рахунки в банках є заява про виплату пенсії або грошової допомоги, яка може бути подана пенсійному органу відповідно до п.10 Порядку №1596 двома шляхами, а саме: особисто пенсіонером до органу Пенсійного фонду; від установи уповноваженого банку.

Аналогічні положення закріплені у п.4.10 Порядку №22-1, яким передбачено, що заяви про виплату пенсії реєструються в журналі вхідної кореспонденції. Заява про виплату пенсії через банківський рахунок подається заявником згідно з Порядком виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їхні поточні рахунки у банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року №1596 (зі змінами).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перераховувалася пенсія на банківський рахунок в АТ «Ощадбанк» відповідно до оригіналу її банківської заяви про перерахування належної пенсії на її банківський рахунок від 22.06.2018 року.

Відповідач не заперечує тієї обставини, що з 01.06.2019 року кошти поверталися банківською установою АТ «Ощадбанк», а з 01.11.2019 року виплата пенсії позивачу через АТ «Ощадбанк» призупинена «до з`ясування».

Частиною 2 ст.47 Закону №1058-VI передбачено, що пенсія може виплачуватися за довіреністю, порядок оформлення і строк дії якої визначаються законом. Виплата пенсії за довіреністю здійснюється протягом усього періоду дії довіреності за умови поновлення пенсіонером заяви про виплату пенсії за довіреністю через кожний рік дії такої довіреності.

Згідно з п.16 Порядку №1596, якщо суми пенсії та грошової допомоги одержуються за довіреністю більш як один рік або не одержуються з поточного рахунка більш як один рік, уповноважений банк зобов`язаний повідомити про це відповідному органу Пенсійного фонду або органу соціального захисту населення не пізніше 28 числа місяця, у якому виникли такі обставини, а одержувач - подати нову заяву до органу Пенсійного фонду або органу соціального захисту населення згідно з вимогами, визначеними в пункті 10 цього Порядку. У разі невиконання одержувачем цієї умови орган Пенсійного фонду або орган соціального захисту населення припиняє перерахування пенсії та грошової допомоги на поточний рахунок у визначену одержувачем установу уповноваженого банку та проводить виплату через національного оператора поштового зв`язку за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання одержувача в населеному пункті у межах України в установленому порядку.

Таким чином, суд вважає неспроможними у даному випадку доводи позивача стосовно того, що відповідач не уповноважений припиняти виплату пенсії позивача на її банківський рахунок і перераховувати її виплату на поштове відділення в той час, коли людина не проживає в Україні, оскільки нормами чинного Закону №1058-VI та Порядком №1596 таких приписів не передбачено.

Суд зазначає, що варто розмежовувати поняття «подачу заяви про виплату пенсії, заяви про перерахування пенсії на банківський рахунок, тощо представником за довіреністю» та «виплату пенсії за довіреністю».

Водночас, як вбачається з наданої позивачем виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 (а.с.32-33), зокрема 27.03.2020 року відбулося списання коштів з рахунку клієнта #16#Видача готівки з картрахунку № НОМЕР_1 Корнілова Валентина зг. довір. №574/2017 від 28.07.2017р. ОСОБА_2 НОМЕР_2 .

Таким чином, суд доходить висновку, що пенсія позивача виплачувалася саме за довіреністю, а відтак відповідач правомірно керувався положеннями ч.2 ст.47 Закону №1058-VI, враховуючи, що виплата пенсії за довіреністю здійснюється протягом усього періоду дії довіреності за умови поновлення пенсіонером заяви про виплату пенсії за довіреністю через кожний рік дії такої довіреності.

Матеріали справи не містять відповідної заяви позивача про продовження виплати пенсії з її банківського рахунку за довіреністю у 2019 році, так як пенсія перераховувалася на банківський рахунок в АТ «Ощадбанк» відповідно до банківської заяви позивача від 22.06.2018 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, повторно банківську заяву про перерахування належних ОСОБА_1 сум пенсії на її банківський рахунок подано лише 19.02.2020 року.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання протиправними дії відповідача по припиненню виплати пенсії позивачці на її банківський рахунок та переведення виплати пенсії на поштове відділення, та визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не продовження виплати пенсії позивачці з червня 2019 року задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про визнання протиправним, дискримінаційним та скасування рішення про відмову у виплаті пенсії позивачу, то такі вимоги задоволенню не підлягають через відсутність відповідного рішення.

Статтею 49 Закону №1058-VI визначено, що виплата пенсії припиняється, зокрема, за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, разом з тим лист відповідача №1500-0301-8/1211 від 31.01.2020 року, який є відповіддю на адвокатський запит, у якому представник позивача просив суми пенсії перераховувати на банківський рахунок позивача, та у якому відповідачем повідомлено про призупинення виплати пенсії з 01.11.2019 року, не є рішенням суб`єкта владних повноважень (індивідуальним актом) у розумінні п.19 ч.1 ст.4, ч.1 ст.19 КАС України, відтак не може бути предметом судового розгляду.

Крім цього позивачем не доведено в чому саме полягають дискримінаційні дії управління стосовно нього та не наводить доказів, які б підтверджували вказані обставини.

Частиною 2 ст.49 Закону №1058-VI визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч.3 ст.35 та ст.46 цього Закону.

Як встановлено судом, до АТ «Ощадбанк» 19.02.2020 року надійшла особисто подана ОСОБА_1 заява про перерахування належних сум пенсії на її банківський рахунок. Водночас матеріали справи не містять відомостей щодо поновлення виплати пенсії позивача на її банківський рахунок та підстави для такої не виплати після подання заяви.

Так само, в матеріалах справи відсутнє рішення відповідача про припинення виплати пенсії, оформлене відповідно до ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлювання документів». При цьому, суд звертає увагу, що варто розмежовувати «рішення про призупинення виплати пенсії» та «рішення про припинення виплати пенсії».

Водночас, статтею 46 Закону №1058-VI передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

При цьому, припускати того, що пенсія не нараховувалася не має підстав, оскільки так, як встановлено судом кошти з 01.06.2019 року по 01.11.2019 року надходили на банківський рахунок, однак поверталися банком .

Тому, враховуючи те, що рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії та виплатити усі неотримані ОСОБА_1 пенсійні виплати, починаючи з 01.06.2019 року, в порядку ст. 46 Закону №1058-VI.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Рішення суду не може бути прийнято на майбутнє, не може ґрунтуватися на припущеннях та домислах, котрі на момент ухвалення рішення ще не відбулись, оскільки таке рішення суперечитиме законодавчо визначеним принципам і завданням адміністративного судочинства.

Суд зауважує, що обраний спосіб захисту прав позивача є достатнім та належним в розумінні норм КАС України.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача виплатити усі недоотримані позивачем пенсійні виплати з урахуванням усіх підвищень з червня 2019 року до фактичного виконання відповідачем рішення у справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на всі несвоєчасно виплачені суми, починаючи з червня 2019 року до їх фактичної виплати, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої ст.46 Закону №1058-VI, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у звязку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року №2050-ІІІ (далі Закон №2050-ІІІ) передбачено здійснення підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності та господарювання компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

При цьому, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, згідно вимог ст. 2 Закону №2050-ІІІ провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 3 Закону №2050-ІІІ встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до ст.4 Закону №2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Своєчасно не отриманий з вини громадянина доход компенсації не підлягає (ст.5 Закону №2050-ІІІ).

Аналогічні вимоги містяться в Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159.

З аналізу вищенаведеного вбачається, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

Проте суд, встановив, що невиплата пенсії на рахунок позивача відбулась з її вини, а тому підстави для виплати компенсації відсутні.

Згідно ч.2 ст.42 Закону України №1058-VI, для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

З урахуванням вказаного, суд вважає, що позовна вимога щодо зобов`язання відповідача здійснити індексацію пенсії є передчасною, оскільки відповідач ще не здійснив виплату пенсії, а відтак відсутні підстави вважати, що при поновленні виплати пенсії відповідач не здійснить індексацію самостійно, як того вимагає Закон.

Судом враховані положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також суд враховує рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, згідно висновків якого виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. Також у рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року зазначено, що припинення виплати пенсії пенсіонерам під час постійного проживання за кордоном у разі якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір, суперечить приписам Конституції України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав та захисту громадян України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що ОСОБА_1 як громадянка України незалежно від країни свого проживання вправі користуватися конституційними правами, в тому числі й правом на пенсійне забезпечення.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем до суду надано квитанцію №81938 від 06.08.2020 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 840,80 грн.

Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне стягнути на її користь суму сплаченого нею судового збору у розмірі 420,40 грн. з Головного управління ПФУ в Одеській області.

Керуючись ст.ст.9, 73, 77, 90, 139, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 та виплатити усі неотримані ОСОБА_1 пенсійні виплати, починаючи з 01.06.2019 року, в порядку ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати по сплаті судового збору у сумі 420,40 грн. сплачені по квитанції №81938 від 06.08.2020 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та строки, встановлені ст.ст.295, 297 та з урахуванням п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іванов Е.А.

.