Справа № 380/1311/20
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/1311/20 пров. № А/857/9769/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Довгої О.І.,

при секретарі судового засідання: Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі №380/1311/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною і скасування податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) (головуючий суддя першої інстанції Брильовський Р.М, час ухвалення 10 год 24 хв, місце ухвалення - м. Львів, дата складання повного тексту 25.06.2020, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 08.11.2019 № Ф-6740-52.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що, будучи зареєстрованим як фізична особа-підприємець з 03.10.2011, останню оплату провів 11.12.2011, після чого господарську діяльність не здійснював, декларацію та документи податкової звітності не подавав. Зазначає, що контролюючим органом не проводились будь-які перевірки позивача та не встановлювались будь-які порушення, які б свідчили про наявність у позивача недоїмки зі сплати єдиного внеску. Також вказує на порушення контролюючим органом процедури щодо направлення податкової вимоги, а також порядку розгляду його скарги.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що оскільки після 11.12.2011 декларацію та документи податкової звітності він не подавав, то відповідно до вимог чинного законодавства керівник контролюючого органу повинен був прийняти рішення у вигляді розпорядження про звернення до суду із заявою щодо припинення його підприємницької діяльності, чого ним зроблено не було. Також, покликається на нарахування контролюючим органом сум недоїмки з єдиного внеску без проведення перевірки, порушення контролюючим органом порядку розгляду його скарги та порушення процедури щодо направлення йому податкової вимоги. З урахуванням наведеного вище, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення, а викладені позивачем в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для його скасування.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи, позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали з підстав, наведених у скарзі, просили рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що з 03.10.2011 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, а також взятий на облік контролюючого органу як платник податків та єдиного внеску.

08.11.2019 Головним управлінням ДПС у Львівській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6740-52, відповідно до якої ОСОБА_1 зобов`язано протягом 10 календарних днів погасити недоїмку зі сплати єдиного внеску в розмірі 26539,26 грн., яка обліковується станом на 31.10.2019.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що під час прийняття оскаржуваної вимоги відповідач діяв обґрунтовано, оскільки нормами чинного законодавства встановлений безальтернативний обов`язок фізичної особи-підприємця регулярно сплачувати єдиний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08 липня 2010 року (надалі - Закон № 2464-VI).

За визначенням пункту другого частини першої статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Перелік платників єдиного внеску передбачений статтею четвертою Закону № 2464-VI, серед якого, зокрема, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01 січня 2017 року) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI для платників, зазначених в пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Частиною дванадцятою статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Таким чином, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, Закон №2464-VI встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для його нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 25 Закону №2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Як встановлено з матеріалів справи, з 03.10.2011 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, а також взятий на облік контролюючих органів як платник податків та єдиного внеску.

Відомості про припинення позивачем підприємницької діяльності у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні.

При цьому, доводи позивача щодо подання ним у січні 2013 року заяви про припинення підприємницької діяльності не заслуговують на увагу, оскільки подання відповідної заяви не є припиненням підприємницької діяльності.

Відповідно до інтегрованої картки платника податків ОСОБА_1 по виду бюджету 70 (Цільові фонди), сума недоїмки з ЄСВ станом на 31 жовтня 2019 року становить 26539,26 грн.

Так, на підставі даних інформаційної системи Головним управління ДПС у Львівській області 08 листопада 2019 року сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки), яка містила відомості, зокрема, про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Як зазначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що починаючи з 01.01.2017 за позивача єдиний внесок до бюджету України сплачував роботодавець, у зв`язку з чим позивач був би звільнений від його сплати.

Крім цього, у період нарахування позивачу єдиного внеску останній не перебував на військовій службі, оскільки військову службу позивач проходив в період з 2014 року до 2016 року, відтак, не був звільнений від виконання обов`язків щодо сплати єдиного внеску за період з 2017-2019рр.

Порядок стягнення заборгованості зі сплати єдиного внеску визначено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 № 449 (далі - Інструкція №449).

Згідно з пунктом 3 розділу VІ Інструкції №449, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Аналіз змісту вищенаведених норм свідчить про те, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою є сума єдиного внеску, яка своєчасно не сплачена у строки, встановлені вказаним Законом.

Таким чином, чинним законодавством надано право податковому органу нарахувати єдиний внесок з облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів без складання акту перевірки, і у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платниками єдиного внеску (які не виконали обов`язок щодо самостійного обчислення і сплати цих внесків в порядку і розмірах, визначених законом) - відповідач вправі обчислювати суми єдиного внеску, не нараховані і не сплачені платником сум єдиного внеску, та зазначати це у вимозі про сплату боргу (недоїмки).

Отже, з 2017 року і до 31 жовтня 2019 року позивач, будучи фізичною-особою підприємцем, зобов`язаний був сплачувати єдиний внесок, незалежно від отримання доходу від здійснення підприємницької діяльності, тому такий правомірно нарахований контролюючим органом.

При цьому, суд зазначає, що покликання позивача на неприйняття контролюючим органом рішення у вигляді розпорядження про звернення до суду із заявою щодо припинення підприємницької діяльності позивача у зв`язку з неподанням ним податкової звітності, порушення контролюючим органом порядку розгляду його скарги та порушення процедури щодо направлення йому податкової вимоги, не заслуговують на увагу, оскільки такі не спростовують наявність в позивача заборгованості із сплати єдиного внеску та обов`язку щодо її погашення.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що позивач як фізична особа-підприємець наділений не лише правами пов`язаними із здійсненням підприємницької діяльності, а й обов`язками, у тому числі щодо сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Зокрема відповідно до ч. 1 ст. 42 Господарського кодексу України № 436-IV від 16.01.2003, підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Отже, позивач мав усвідомлювати ймовірні ризики від здійснення господарської діяльності, а також в силу положень Закону №2464 зобов`язаний був сплачувати єдиний соціальний внесок у вказаний період в мінімальному розмірі.

За наведених обставин, винесення вимоги відповідачем про сплату боргу поза межами строків 15 робочих календарних днів не звільняє позивача від обов`язку щодо сплати єдиного внеску в мінімальному розмірі.

Також відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 10.12.2019 у справі №826/25425/15, положеннями законодавства не передбачено обов`язкової умови для формування вимоги (у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки за результатами самостійного декларування) проведення перевірки та складення за її результатами відповідного акту. Вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається разом з актом документальної перевірки виключно у випадку, коли виявлені у ході документальної перевірки дані свідчать про донарахування сум єдиного внеску фіскальними органами.

З урахуванням наведеного, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність винесення Головним управлінням ДПС у Львівській області вимоги про сплату боргу, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі №380/1311/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Бруновська
О. І. Довга
Повне судове рішення складено 30.11.2020р.