Справа № П/811/4081/14
Суддя: Р.І. Брегей
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року справа № П/811/4081/14

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Брегея Р.І., суддів Притули К.М. і Кармазиної Т.М., розглянувши в м.Кропивницький в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (у письмовому провадженні) адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора (далі - Прокуратура), Кіровоградської обласної прокуратури (далі - Прокуратура 2) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з заявою до Генеральної прокуратури України, яка на час розгляду справи перейменована у Прокуратуру, про визнання протиправним та скасування наказу від 23 жовтня 2014 року №1458-к про звільнення з посади першого заступника прокурора Кіровоградської області на підставі припису Закону України «Про очищення влади» (далі - Закон) (Том 1 а.с.3-22).

Водночас, просив суд поновити на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Разом з тим, просив суд зобов`язати Прокуратуру проінформувати Міністерство юстиції України (далі - Міністерство) стосовно відкликання відомостей про нього, як про особу, відносно якої застосовано приписи Закону.

Ухвалою суду від 06 травня 2020 року змінено назву відповідача на Прокуратуру (Том 1 а.с.139-140).

Водночас, суд залучив до участі у справі іншого відповідача, яким є прокуратура Кіровоградської області.

Ухвалою суду від 04 листопада 2020 року змінено назву прокуратури Кіровоградської області на Прокуратуру 2 (Том 2 а.с.48-49).

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав вимоги позову.

Пояснив, що не вчиняв жодних протиправних дій, сумлінно виконував службові обов`язки.

Твердив, що, застосовані відносно нього обмеження, які встановлені приписами Закону, суперечать принципу верховенства права і порушують право на працю.

Зазначив, що відомості стосовно нього у Єдиному державному реєстрі осіб, відносно яких застосовано положення Закону (далі - Реєстр), створюють перешкоди у працевлаштуванні на державну службу, якщо звільниться з органів прокуратури.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу обчислив з урахуванням усіх підвищень посадового окладу за посадою, яку обіймав, та він склав 3944744,47 грн. станом на 03 листопада 2020 року (Том 2 а.с.28-36).

Відповідачі заперечили стосовно задоволення позову, подавши відзиви на нього (Том 1 а.с.51-53, 154-158).

У судовому засіданні представники відповідачів пояснили, що звільнення відбулось з дотриманням усіх приписів Закону, котрий до цього часу не визнаний неконституційним.

Представник Прокуратури 2 стверджувала, що ОСОБА_1 допустив помилку, обчислюючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки останнє підвищення розміру посадового окладу за посадою, котру обіймав, мало місце у вересні 2020 року.

Ухвалою суду від 04 листопада 2020 року прийнято рішення про завершення розгляду справи у порядку письмового провадження (Том 2 а.с.48-49).

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, зробив висновок про часткове задоволення позову з таких підстав.

Встановлені судом факти і обставини, що стали підставами звернення.

Так, наказом Генерального прокурора України від 08 вересня 2010 року №1209-к позивача призначено на посаду першого заступника прокурора Кіровоградської області (Том 1 а.с.25).

Наказом Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1458-к ОСОБА_1 звільнено з органів прокуратури на підставі припису пункту 7-2 частини 1 статті 36 КЗпП України (Том 1 а.с.24).

Підстава припинення трудового договору - довідка про результати вивчення особової справи і подання прокурора Кіровоградської області.

У довідці вказано, що позивач обіймав посаду першого заступника прокурора Кіровоградської області з 08 вересня 2010 року до 22 лютого 2014 року (більше 3 років) (Том 1 а.с.58-59).

У поданні зазначено, що ОСОБА_1 належить звільнити з органів прокуратури на підставі приписів пункту 8 частини 1 статті 3 та пункту 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону (Том 1 а.с.57).

Відомості про звільнення зі служби на підставі приписів Закону спрямовані Генеральною прокуратурою України до Міністерства для внесення до Реєстру.

Міністерство внесло відомості до Реєстру (Том 1 а.с.27).

Згідно довідки Прокуратури 2 від 01 грудня 2020 року середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення склала 781,98 грн. (Том 2 а.с.58-59).

Юридична оцінка, встановлених судом, обставин і фактів справи.

Перш за все, 16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон.

Приписами частин 1-3 статті 1 Закону встановлено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності;

відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Приписами пункту 8 частини 1 статті 3 Закону визначено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України.

ОСОБА_1 упродовж згаданого періоду часу обіймав більше 3 років посаду заступника керівника територіального органу прокуратури України.

Отже, Закон поширював згадану заборону відносно нього.

Приписами пункту 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.

Позивача звільнили з дотриманням такої процедури і на підставі припису пункту 7-2 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Цією нормою права встановлено, що підставою припинення трудового договору є така підстава, що передбачена Законом України «Про очищення влади».

Питання конституційності положень частини 3 статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону на відповідність положенням статті 38, частини 2 статті 61, частини 1 статті 62 Конституції України вирішуються Конституційним Судом України.

На даний час Конституційний Суд України не прийняв рішення.

Водночас, Верховний Суд у рішенні від 18 вересня 2018 року у справі №800/186/17 висловив правовий висновок, що люстрація, як законодавче обмеження, за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб.

Із цим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 січня 2019 року.

Верховний Суд указав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана із застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).

Як підсумок, Верховний Суд вказав, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Верховний Суд застосував такі висновки і у справі №817/3431/14 (№К/9901/1400/18), за результатами розгляду якої Верховний Суд у складі судової палати ухвалив постанову від 03 червня 2020 року, в якій сформулював правову позицію, що лише факт перебування осіб на визначених в Законі посадах та протягом встановленого цим же Законом строку недостатньо для застосування заборон, визначених частиною 3 статті 1 Закону.

Також у цьому рішенні Верховний Суд наголосив на необхідності врахування доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, на чому наголосила Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках №788/2014 щодо Закону, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме: особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Водночас, суд враховує, що застосовані до позивача в цій справі обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції. Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.

Суди зобов`язані, відповідно до частини 1 статті 129 Конституції України, вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини, як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні Європейського суду з прав людини, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто, за своїм змістом мати характер правозаконності. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою. Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але, відповідно до статті 27 Віденської конвенції, держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.

17 жовтня 2019 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону.

Європейський суд з прав людини, із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя.

За оцінкою Європейський суд з прав людини, застосування до заявників заходів на підставі Закону мало дуже серйозні наслідки для їх здатності встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 209).

Європейський суд з прав людини визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закону, проте продовжив розгляд скарг, призюмуючи, що цілі Закону можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. Європейський суд з прав людини зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони «необхідні у демократичному суспільстві» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.

В основу підходу Європейського суду з прав людини до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією «демократії, здатної себе захистити», що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців («демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована») та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.

Відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм критеріям, розробленим практикою Європейського суду з прав людини у справі «Полях та інші проти України», Суд указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, а тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_2 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_2 був Президентом України (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 294).

Європейський суд з прав людини підсумував недоведеність того, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Аналіз рішення Європейського суду з прав людини та встановленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дозволяє зробити висновок, що законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе як міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

Отже, заборона перебування на зазначених у Законі посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що вказує на невідповідність такої заборони меті й принципам Закону, визначеним у його частині 2 статті 1.

Таким чином, визначальними для вирішення цього публічно-правового спору є обставини вчинення позивачем конкретних дій, які полягають у сприянні своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини.

Заходи з очищення влади (люстрації) щодо позивача застосовані виключно на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі, про обіймання певної посади.

Довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі про перебування позивача на відповідних посадах, не містить відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а наказ про звільнення не містить обґрунтування, що ОСОБА_1 міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.

Встановлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не стало метою перевірки.

Підсумовуючи, суд, керуючись згаданими правовими висновками Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, зробив висновок про протиправність наказу про звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури.

Тому, позивач має бути поновлений на посаді першого заступника прокурора Кіровоградської області з 24 жовтня 2014 року, яка з 11 вересня 2020 року відповідає посаді першого заступника керівника Кіровоградської обласної прокуратури.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що після звільнення ОСОБА_1 не працевлаштувався, а судовий розгляд тривав довго не з його вини (Том 1 а.с.195).

Причина тривалого розгляду справи - тривале вирішення Конституційним Судом України подання про неконституційність Закону.

Відповідно до довідки Прокуратури 2 від 01 грудня 2020 року середньоденний заробіток склав 781,98 грн. (Том 2 а.с.58-59).

Середній заробіток стягується за період з 24 жовтня 2014 року по день прийняття судом рішення, яким є 01 грудня 2020 року.

Кількість робочих днів за цей період така:

- 2014 рік - 49;

- 2015 рік - 250;

- 2016 рік - 251;

- 2017 рік - 248;

- 2018 рік - 250;

- 2019 рік - 250;

- 2020 рік - 230.

За цей період оклад за посадою, яку обіймав позивач, неодноразово збільшувався на підставі постанов Кабінету Міністрів України: від 09 грудня 2015 року №1013 (збільшення з 01 грудня 2015 року до 3583 грн.); від 30 серпня 2017 року №657 (збільшення з 06 вересня 2017 року до 8340 грн.).

Приписами пункту 10 Розділу V постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Отже, середньоденний заробіток коригується на такі коефіцієнти підвищення посадового окладу:

- з 01 грудня 2015 року - 1,25 (3583 : 2866);

- з 06 вересня 2017 року - 2,33 (8340 : 3583).

Незважаючи, що постанова Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року №1155 «Про умови оплати праці прокурорів» набрала чинності з 16 січня 2020 року, вона не застосовується для обчислення заробітної плати на посаді, яку обіймав позивач з таких підстав.

Цим нормативно-правовим актом встановлювались посадові оклади працівників обласних прокуратур, які відповідно до приписів пункту 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон 2) від 19 вересня 2019 року розпочинали роботу після реорганізації регіональних прокуратур з дня, котрий встановлювався рішенням Генерального прокурора.

08 вересня 2020 року Генеральний прокурор прийняв наказ №414, яким визначив, що днем початку роботи обласних прокуратур є 11 вересня 2020 року.

Для того, щоб отримувати заробітну плату, як працівнику обласної прокуратури, на підставі приписів статті 81 Закону України «Про прокуратуру», позивач мав би пройти успішно кваліфікаційне оцінювання.

Приписами пункту 7 Розділу ІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону 2 визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Тому, суд не може поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника керівника Прокуратури 2.

Таким чином, середньоденний заробіток склав:

- з 01 грудня 2015 року - 977,48 (781,98 х 1,25) грн.;

- з 06 вересня 2017 року - 2277,53 (977,48 х 2,33) грн.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить:

- з 24 жовтня 2014 року по 30 листопада 2015 року - 215826,48 (276 х 781,98) грн.;

- з 01 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року - 431068,68 (441 х 977,48) грн.;

- з 06 вересня 2017 року по 01 грудня 2020 року - 1847076,83

(811 х 2277,53) грн.

Загалом середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 2493971,99 грн.

Що стосується вимоги про зобов`язання Прокуратури проінформувати Міністерство стосовно відкликання відомостей про застосування відносно позивача Закону, то суд зазначає наступне.

Захист порушеного права полягає у вилученні відомостей з Реєстру.

Підставою вчинення таких дій є рішення суду про скасування наказу щодо звільнення та поновлення на роботі.

Тому, Прокуратура зобов`язана направити до Міністерства копію судового рішення для належного реагування, оскільки відомості до Реєстру внесені завдяки надання нею відповідної інформації.

Підсумовуючи, суд зробив висновок про часткове задоволення позову, оскільки позивач просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 3944744,47 грн. (Том 2 а.с.28-36).

Відповідно до приписів пунктів 2 та 3 частини 1 статті 371 КАС України суд допускає до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на публічній службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць (перший).

Сторони не понесли судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 243-246, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовільнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №1458-к про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Кіровоградської області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Кіровоградської області з 24 жовтня 2014 року.

Стягнути з Кіровоградської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 2493971,99 грн., відрахувавши з цієї суми усі обов`язкові платежі.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора проінформувати Міністерство юстиції України про прийняття судом цього рішення, направивши його копію.

Звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць (за перший місяць).

В іншій частині позову відмовити у задоволенні.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Третього апеляційного адміністративного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську, Запорізьку та Кіровоградську області, протягом тридцяти днів з дня складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Судді: Р.І. Брегей

К.М. Притула Т.М. Кармазина