Справа № 400/1926/20
Суддя: Лебедєва Г. В.
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 р. № 400/1926/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лебедєвої Г.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання протиправним і нечинним рішення "Про організацію перевезень громадським транспортом у м. Миколаєві в умовах карантину для пільгових категорій" від 20.03.2020 р. № 273, стягнення морального відшкодування, -

ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради (надалі - відповідач) про:

- визнання протиправним і нечинним рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20.03.2020 року № 273 "Про організацію перевезень громадським транспортом у м. Миколаєві в умовах карантину для пільгових категорій".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для пенсіонерів, зокрема - на безкоштовний проїзд у міському транспорті. Однак його позбавлено права на пільговий проїзд в міському транспорті з огляду на те, що відповідачем прийнято рішення від 20.03.2020 року № 273 "Про організацію перевезень громадським транспортом у м. Миколаєві в умовах карантину для пільгових категорій", пунктом 1 якого відмінено пільгове перевезення пасажирів громадським транспортом на час дії карантину. На переконання позивача, таке рішення є незаконним та таким, що призвело до порушення його прав. Наголошував, що організація роботи транспорту, в тому числі в разі запровадження карантину покладається, в тому числі на органи місцевого самоврядування, зокрема, щодо зупинення роботи міського пасажирського транспорту, як один з адміністративних заходів спрямованих на запобігання захворюваності населення, однак не на позбавлення громадян, встановлених законом пільг.

Ухвалою від 25.05.2020 року Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 400/1926/20 та ухвалив розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання на 24.06.2020 року.

27.05.2020 року до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд:

- визнати протиправним і нечинним рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20.03.2020 року № 273 "Про організацію перевезень громадським транспортом у м. Миколаєві в умовах карантину для пільгових категорій";

- стягнути з Виконавчого комітету Миколаївської міської ради моральне відшкодування в розмірі 500 грн.

Заява мотивована тим, що позивач є пенсіонером та інвалідом 2 групи, не працює. Разом з тим, потребує постійного лікування. Вказав, що з 17.03.2020 року в місті Миколаїв введений карантин в зв`язку з чим ОСОБА_1 щодня доводиться купувати медичні маски, які коштують від 12 до 17 гривень. Відповідач прийнятим рішенням позбавив позивача право безоплатного проїзду у міському транспорті чим погіршив його матеріальне становище. Вказав, що не може купувати собі харчі тому, що вимушений витрачати кошти на проїзд. З огляду на це позивач став нестримним, нервовим, став погано спати, через що погіршилися стосунки з родичами та знайомими. Оскільки позивач витратив вже щонайменш 500 грн. на проїзд в міському транспорті через протиправне рішення відповідача просить стягнути з Виконавчого комітету Миколаївської міської ради моральну шкоду в розмірі 500 грн.

17.06.2020 року до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від Виконавчого комітету Миколаївської міської ради надійшло клопотання про закриття провадження у справі, мотивоване тим, що рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 29.05.2020 року № 433 визнано таким, що втратило чинність, рішення виконавчою комітету Миколаївської міської ради від 20.03.2020 року № 273 "Про організацію перевезень громадським транспортом у м. Миколаєві в умовах карантину для пільгових категорій". Відтак, у зв`язку з прийняттямвиконавчим комітетом Миколаївської міської ради рішення від 29.05.2020 року № 433, оскаржуване позивачем рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20.03.2020 року № 273 є нечинним, втратило свою юридичну силу, попередня чинність якого спричинила звернення позивача до суд щодозахисту своїх порушених прав у спірних правовідносинах.

Ухвалою від 24.06.2020 року суд ухвалив продовжити шістдесятиденний строк підготовчого провадження у справі №400/1926/20 на тридцять днів та відклав підготовче засідання по даній адміністративній справі на 18.08.2020 року.

26.06.2020 року до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про зміну позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд:

- визнати протиправними дії Виконавчого комітету Миколаївської міської ради щодо прийняття рішення від 20.03.2020 року № 273 "Про організацію перевезень громадським транспортом у м. Миколаєві в умовах карантину для пільгових категорій";

- визнати протиправними дії Виконавчого комітету Миколаївської міської ради щодо скасування пільгового проїзду з 25.03.2020 року по 05.06.2020 року, з 05:30 год. 10:00 год. та з 16:00 год. до 19:00 год. для усіх пільгових категорій міста;

- стягнути з Виконавчого комітету Миколаївської міської ради моральне відшкодування в розмірі 500 грн.

Підготовче судове засідання по справі № 400/1926/20, призначене на 18.08.2020 року, у зв`язку з неявкою сторін відкладено на 17.09.2020 року.

19.08.2020 року до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про зміну позовних вимог, відповідно до якої позивач просив суд:

- визнати протиправним рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20.03.2020 року № 273 "Про організацію перевезень громадським транспортом у м. Миколаєві в умовах карантину для пільгових категорій";

- стягнути з Виконавчого комітету Миколаївської міської ради моральне відшкодування в розмірі 500 грн.

Підготовче судове засідання по справі № 400/1926/20, призначене на 17.09.2020 року, у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці відкладено на 15.10.2020 року.

21.09.2020 року до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від Виконавчого комітету Миколаївської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, послався на те, що спірне рішення прийнято у зв`язку з карантином, встановленим постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 №211 від 11.03.2020 року, відповідно до Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" як адміністративний захід, спрямований на запобігання захворюваності населення. Представник відповідача стверджує, що оскаржуване рішення комісії врегулювало питання запровадження спеціальної системи руху громадського транспорту у місті за винятком перевезення персоналу медичних та екстрених служб, підприємств та установ, які забезпечують життєдіяльність населення, при цьому воно не стосується питання пільг, наданих окремим категоріям громадян. Представник відповідача зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з урахуванням епідемічної ситуації, із забезпеченням балансу приватного та публічного інтересу, спрямоване на недопущення розповсюдження коронавірусної інфекції на території міста Миколаєва. Вказав, що обмеження щодо скасування в період карантину пільгового проїзду всіх категорій міста Миколаєва було прийнято відповідачем, аби мотивувати людей похилого віку, які є найбільш уразливою до гострої респіраторної хвороби COVID-19 категорією населення, перебувати вдома на час карантину. Зазначив, що обмеження пільгового проїзду діяли тільки в певні часи - з 05:30 до 10:00 та з 16:00 до 19:00, у так звані "часи пік", коли в першу чергу необхідно організувати підвезення на робочі місця людей, які забезпечують життєдіяльність міста: медичних працівників та співробітників комунальних підприємств міста. Разом з тим, 29.05.2020 року у зв`язку із послабленням протиепідемічних заходів, враховуючи прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 року № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів", керуючись пп. 2 п. "а" ст. 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", відповідачем було прийнято рішення № 433 "Про визнання таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20.03.2020 року № 273 "Про організацію перевезень громадським транспортом у м. Миколаєві в умовах карантину для пільгових категорій". Тобто, оскаржуване рішення від 20.03.2020 року № 273 внаслідок визнання його таким, що втратило чинність, втратило свою юридичну силу. Також вказав на те, що позивачем не надано доказів завдання йому відповідачем моральної шкоди та обґрунтованості зазначеного в позові розміру.

Ухвалою від 15.10.2020 року суд закрив підготовче провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання протиправним і нечинним рішення "Про організацію перевезень громадським транспортом у м. Миколаєві в умовах карантину для пільгових категорій" від 20.03.2020 р. № 273, стягнення морального відшкодування та призначив справу №400/1926/20 до судового розгляду по суті на 11 листопада 2020 року.

Позивач в судове засідання, призначне на 11.11.2020 року, не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Заяв чи клопотань до суду не надходило.

Представник відповідача в судове засідання, призначне на 11.11.2020 року, не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. До канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від Виконавчого комітету Миколаївської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Суд клопотання відповідача задовольнив та на підставі ч. 9 ст. 205 КАС України здійснив розгляд справи у порядку письмового провадження.

Ухвалою від 30.11.2020 року суд в задоволенні клопотання Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про закриття провадження у справі відмовив.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Виконавчий комітет Миколаївської міської ради прийняв рішення від 20.03.2020 року № 273 "Про організацію перевезень громадським транспортом у м. Миколаєві в умовах карантину для пільгових категорій", пунктом 1 якого встановлено з 25.03.2020 року на період карантину скасування пільгового проїзду всіх категорій мешканців міста Миколаєва з 05:30 до 10:00 та з 16:00 до 19:00.

Поряд з цим, судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для пенсіонерів, зокрема - на безкоштовний проїзд у міському транспорті.

Не погоджуючись з рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20.03.2020 року № 273 "Про організацію перевезень громадським транспортом у м. Миколаєві в умовах карантину для пільгових категорій", в частині відміни пільгового перевезення пасажирів громадським транспортом на час дії карантину з 05:30 до 10:00 та з 16:00 до 19:00, позивач звернувся до суду з даним позовом.

У ході судового розгляду справи суд установив, що спірне рішення стосується обсягу прав осіб пільгових категорій на безкоштовний проїзд у міському пасажирському транспорті загального користування у місті Миколаїв. Це рішення є обов`язковим для виконання органами державної влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, розташованими на території міста. Оскільки спірним рішенням урегульовано суспільні правовідносини щодо обслуговування населення міським пасажирським транспортом загального користування, а його дія поширюється на невизначене коло осіб, відтак це рішення є нормативно-правовим актом.

Згідно з пунктом 18 частини 1 статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень визначені статтею 264 КАС України.

Як передбачено пунктом 2 частини 1 статті 264 КАС України, правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 2, 3 статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для інвалідів, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 01.10.2013 року.

Відповідно до ст.38-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21.03.1991 року № 875-XII передбачено, що особи з інвалідністю I та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Відтак суд дійшов до висновку, що на позивача, який має право на пільги, встановлені законодавством України для інвалідів, щодо безоплатного проїзду усіма видами міського пасажирського транспорту, поширюється дія оскаржуваного рішення рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20.03.2020 року № 273 "Про організацію перевезень громадським транспортом у м. Миколаєві в умовах карантину для пільгових категорій", пунктом 1 якого встановлено з 25.03.2020 року на період карантину скасування пільгового проїзду всіх категорій мешканців міста Миколаєва з 05:30 до 10:00 та з 16:00 до 19:00.

Тож в силу приписів частини 2 статті 264 КАС України позивач має право оскаржити вказаний нормативно - правовий акт до суду.

Перевіряючи законність оскаржуваного нормативного-правового акту, суд дійшов до таких висновків.

Частиною 2 статті 19 Конституції України від 28.06.1991 № 254к/96-ВР (далі - Конституція України) визначено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб визначає Закон України "Про захист населення від інфекційних хвороб" від 06.04.2000 року №1645-III (далі - Закон України "Про захист населення від інфекційних хвороб", в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

Положеннями ст.1 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначено, що карантин це: - адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб; обмежувальні протиепідемічні заходи - медико-санітарні та адміністративні заходи, що здійснюються в межах осередку інфекційної хвороби з метою запобігання її поширенню; протиепідемічні заходи - комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Згідно з вимогами ст.5 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" органи місцевого самоврядування у сфері захисту населення від інфекційних хвороб забезпечують проведення профілактичних і протиепідемічних заходів на територіях населених пунктів, у місцях масового відпочинку населення та рекреаційних зонах, а також робіт по ліквідації епідемій та спалахів інфекційних хвороб і вирішують питання фінансового та матеріально-технічного забезпечення цих заходів і робіт; здійснюють комплексні заходи, спрямовані на ліквідацію епідемій, спалахів інфекційних хвороб та їх наслідків.

Статтею 10 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначено, що основними принципами профілактики інфекційних хвороб є: визнання захисту населення від інфекційних хвороб одним із пріоритетних напрямів діяльності органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування; дотримання підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та громадянами санітарно-гігієнічних та санітарно-протиепідемічних правил і норм при здійсненні будь-яких видів діяльності; комплексність проведення профілактичних, протиепідемічних, соціальних і освітніх заходів, обов`язковість їх фінансування; безоплатність надання медичної допомоги особам, хворим на інфекційні хвороби, у державних і комунальних закладах охорони здоров`я та в державних наукових установах; соціальний захист осіб, які хворіють на інфекційні хвороби чи є бактеріоносіями; державна підтримка відповідних наукових розробок і вітчизняних виробників медичних імунобіологічних препаратів, лікарських і дезінфекційних засобів та виробів медичного призначення, що застосовуються для профілактики, діагностики та лікування інфекційних хвороб.

Положеннями ст.29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

11.03.2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (далі - Постанова), якою, відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб", з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року з 12 березня до 3 квітня 2020 року на усій території України установлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2020 року № 215 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211" заборонено, зокрема: 4) з 12 год. 00 хв. 18 березня 2020 р. до 3 квітня 2020 р.: регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у приміському, міжміському внутрішньообласному і міжобласному сполученні (крім перевезення легковими автомобілями); перевезення понад 10 пасажирів одночасно в одному транспортному засобі у міському електричному (трамвай, тролейбус) та автомобільному транспорті, що здійснює регулярні пасажирські перевезення на міських маршрутах у звичайному режимі руху; перевезення понад 10 пасажирів одночасно в автобусах, які виконують регулярні пасажирські перевезення на міських автобусних маршрутах в режимі маршрутного таксі; заїзд на територію автостанцій автобусів, які здійснюють перевезення пасажирів у приміському, міжміському внутрішньообласному і міжобласному сполученні, та реалізацію власниками автостанцій квитків автомобільним перевізникам, які виконують такі перевезення.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року №338-р "Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації", з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до статті 14 та частини другої статті 78 Кодексу цивільного захисту України установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 31 жовтня 2020 року.

З системного аналізу наведених норм слідує, що до повноважень Кабінету Міністрів України віднесено встановлення карантину на території держави, а до повноважень органів місцевого самоврядування відноситься вжиття комплексу профілактичних і протиепідемічних заходів, у тому числі адміністративного характеру, спрямованих для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

При цьому, суд зазначає, що Закон України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 року №2344-III не врегульовує роботу громадського автомобільного транспорту в умовах введеного карантину, зокрема, щодо можливості та необхідності проведення протиепідемічних та санітарно профілактичних заходів, нормативів наповнюваності транспортних засобів, вимоги до водіїв та пасажирів щодо забезпечення засобами індивідуального захисту, тощо.

Всі зазначені вище вимоги визначаються окремими нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України, рекомендаціями Головного санітарного лікаря України тощо.

Відповідно до приписів ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 року №280/97-ВР до відання виконавчих органів міських рад належить: управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; затвердження маршрутів і графіків руху, правил користування міським пасажирським транспортом незалежно від форм власності, узгодження цих питань стосовно транзитного пасажирського транспорту у випадках, передбачених законодавством; залучення на договірних засадах підприємств, установ та організацій, що не належать до комунальної власності відповідних територіальних громад, до участі в обслуговуванні населення засобами транспорту і зв`язку.

Повноваження місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в умовах карантину визначено ст. 30 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб".

Так, на територіях, де встановлено карантин, місцевим органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування надається право: залучати підприємства, установи, організації незалежно від форм власності до виконання заходів з локалізації та ліквідації епідемії чи спалаху інфекційної хвороби; залучати для тимчасового використання транспортні засоби, будівлі, споруди, обладнання, інше майно підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, необхідне для здійснення профілактичних і протиепідемічних заходів, із наступним повним відшкодуванням у встановленому законом порядку його вартості або витрат, пов`язаних з його використанням; установлювати особливий режим в`їзду, виїзду на території карантину та окремих адміністративно-територіальних одиниць громадян і транспортних засобів, а у разі необхідності - проводити санітарний огляд речей, багажу, транспортних засобів та вантажів; запроваджувати більш жорсткі, ніж встановлені нормативно-правовими актами, вимоги щодо якості, умов виробництва, виготовлення та реалізації продуктів харчування, режиму обробки та якості питної води; установлювати особливий порядок проведення профілактичних і протиепідемічних, у тому числі дезінфекційних, та інших заходів; створювати на в`їздах, виїздах на території карантину та окремих адміністративно-територіальних одиниць, що знаходяться на території карантину, контрольно-пропускні пункти, залучати в установленому порядку для роботи в цих пунктах військовослужбовців, працівників, матеріально-технічні та транспортні засоби підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, частин та підрозділів центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку.

Отже, відповідними нормами права передбачено можливість місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування запровадження на відповідних територіях чи об`єктах особливих умов пересування і перевезення, проте не надано повноважень на скасування визначених чинним законодавством пільг.

В Основному Законі України встановлено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою (ст.1); права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ч.2 ст.3).

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч.1, 2 ст.8 Основного Закону України).

Відповідно до положень розділу II Конституції України, зокрема: кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33); кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (ч.1, 2 ст.43); громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (ч.1 ст.46).

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України.

Право громадян на пільговий проїзд громадським транспортом передбачено чинним законодавством України, зокрема, Законами України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про охорону дитинства", а також постановами Кабінету Міністрів України "Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування" від 17.05.1993 року №354, "Про поліпшення виховання, навчання, соціального захисту та матеріального забезпечення дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування" від 05.04.1994 року №226.

Крім того, суд зауважує, що ст.38-1 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21.03.1991 року № 875-XII передбачено, що особи з інвалідністю I та II групи, діти з інвалідністю та особи, які супроводжують осіб з інвалідністю I групи або дітей з інвалідністю (не більше однієї особи, яка супроводжує особу з інвалідністю I групи або дитину з інвалідністю), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі) за наявності посвідчення чи довідки, зазначених у цьому Законі, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який видається на безоплатній основі.

Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, висловленою в абз.2, 3 п.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 18.12.2018 року № 12-р/2018 встановлення пільг ветеранам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону № 3551, є одним із засобів реалізації державою конституційного обов`язку щодо забезпечення соціального захисту осіб, які захищали Батьківщину, її суверенітет і територіальну цілісність, та членів їхніх сімей. Держава не може в односторонньому порядку відмовитися від зобов`язання щодо соціального захисту осіб, які вже виконали свій обов`язок перед державою щодо захисту її суверенітету і територіальної цілісності. Невиконання державою соціальних зобов`язань щодо ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону № 3551, підриває довіру до держави.

Конституційний Суд України вважав, що соціальний захист ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону №3551, спрямований на забезпечення їм достатнього життєвого рівня. Обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону №3551, без рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей. У разі зміни правового регулювання набуті вказаними особами пільги чи інші гарантії соціального захисту повинні бути збережені із забезпеченням можливості їх реалізації. Обмеження або скасування таких пільг, інших гарантій соціального захисту можливе лише у разі запровадження рівноцінних або більш сприятливих умов соціального захисту.

Як встановлено судом, оспорюване в межах даної справи рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, зокрема, стосувалося обсягу прав осіб пільгових категорій на безкоштовний проїзд в міському пасажирському транспорті загального користування на території м. Миколаїв.

На переконання суду, оскільки спірним рішенням було відмінено пільговий проїзд як такий, то фактично таким рішенням звужено зміст та обсяг права осіб на безкоштовний проїзд відповідно до вимог закону, зокрема, позивача, як особи, що має право на пільги, встановлені законодавством України.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що спірне рішення не відповідає вимогам Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", Постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 р. № 354 та суперечить гарантіям, змісту і спрямованості діяльності держави, визначеним у Конституції України.

Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Разом з тим, суд зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", не містить положень, які регулюють порядок перевезення осіб пільгових категорій в міському пасажирському транспорті загального користування.

Надаючи оцінку спірному рішенню за критерієм обґрунтованості суд зазначає, що відповідними пільгами користуються і ті громадяни, які продовжують працювати в умовах карантину та добираються до роботи на громадському транспорті, а тому мета спірного рішення не відповідає постанові Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211, на яку покликався на обґрунтування своїх заперечень відповідач.

Вирішуючи даний спір, суд також враховує, що відповідно до приписів ст. 6 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

При цьому суд зазначає, що принцип пропорційності є складовою принципу верховенства права. Сам же принцип пропорційності має також три підпринципи: адекватність (міра адекватна для досягнення завчасно встановленої цілі, якщо бажаний результат може бути досягнуто тільки за умови звертання до цієї міри); необхідність (міра є законною з найменш можливими обмеженнями при умові досягнення легітимної цілі); пропорційність як сувора вимога (серйозність втручання та серйозність причин, які виправдовують це втручання, повинні бути пропорційними одна до іншої).

Європейський суд з прав людини в рішенні Handyside v. the United Kingdom від 07.12.1976 року, зазначив про те, що кожна "спеціальна процедура", "умова", "обмеження" чи "покарання", які покладені, повинні бути пропорційні легітимній меті, що переслідується.

З огляду на встановлені обставини справи, суд вважає, що приймаючи рішення щодо відміни пільгового проїзду, відповідачем не дотримано принципу пропорційності, тобто балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів громадян та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

За наведеного у його сукупності, суд дійшов висновку про протиправність рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20.03.2020 року № 273 "Про організацію перевезень громадським транспортом у м. Миколаєві в умовах карантину для пільгових категорій" в частині відміни пільгового перевезення пасажирів громадським транспортом на час дії карантину.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 500,00 грн., суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до положень ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Суд зазначає, що позивачем у позовній заяві не наведено жодного обґрунтування зазначеної ним суми моральної шкоди та в чому саме полягали моральні страждання ОСОБА_1 , яких він зазнав внаслідок протиправних дій відповідача.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений ст.71 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Висновки аналогічного характеру містяться в постанові Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 818/1429/17.

Оскільки позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди, не надано належних та допустимих доказів на її підтвердження, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Згідно з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на наведене, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

При цьому, суд звертає увагу відповідача, що відповідно до ч.1 ст.265 КАС України резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_2 ) до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради (вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 04056612) про визнання протиправним і нечинним рішення "Про організацію перевезень громадським транспортом у м. Миколаєві в умовах карантину для пільгових категорій" від 20.03.2020 р. № 273, стягнення морального відшкодування - задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20.03.2020 року № 273 "Про організацію перевезень громадським транспортом у м. Миколаєві в умовах карантину для пільгових категорій".

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Зобов`язати Виконавчого комітету Миколаївської міської ради опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому був або мав бути офіційно оприлюднений нормативно-правовий акт, невідкладно після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 30.11.2020 року.

Суддя Г.В. Лебедєва