Справа № 140/7922/20
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2020-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року Львів Справа № 140/7922/20 пров. № А/857/11356/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Заверухи О.Б., Мікули О.І.

з участю секретаря судового засідання Пильо І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вудленд Україна» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за апеляційною скаргою Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року (суддя першої інстанції Мачульський В.В., м. Луцьк),

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 позивач Волинське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вудленд Україна» про стягнення адміністративно-господарських санкцій у сумі 49 672,50 грн. та пені в сумі 715,20 грн., разом 50 387,70 грн. за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за 2019 рік.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вудленд Україна» на користь держави в особі Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів в дохід Державного бюджету України на рахунки, відкриті в Державній казначейській службі України суму адміністративно-господарських санкцій та пені в загальному розмірі 37 254,42 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, його оскаржило Волинське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідач протягом 2019 року не подавав звітність форми № 3-ПН до Державної служби зайнятості своєчасно та в повному обсязі, як того вимагає ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення», а відтак не може вважатися таким, що вжив усіх заходів, необхідних для працевлаштування осіб з інвалідністю. Згідно поданого відповідачем звіту форми 10-ПІ, особа з інвалідністю ОСОБА_1 працював у товаристві з 23.01.2019 року по 11.04.2019 року, а особа з інвалідністю ОСОБА_2 - з 09.12.2019 року. Відповідно до листів Мінсоцполітики від 26.03.2007 року, від 27.01.2009 року № 1/6- 30/06 норми щодо працевлаштування інвалідів будуть вважатися виконаними, якщо інвалід пропрацював на підприємстві 6 місяців звітного року, а дані табельного обліку використання робочого часу працівника відповідатимуть цим шести місяцям звітного року згідно з п. 3.2 ч.2 Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Держкомстату від 28.09.2005 року № 286. Так як особи з інвалідністю працювали у відповідача у сукупності протягом 3-х, а не шести місяців, як того вимагає зазначена Інструкція, встановлений законом норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю товариством не виконаний. Апелянт стверджує, що ні Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», ні інші нормативно-правові акти, якими регламентовано спірні правовідносини, не містять поняття «часткове» виконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, а відтак, вважає, що вказаний норматив може бути або виконаним, або ж ні, відтак твердження відповідача щодо часткового виконання ним нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю не заслуговує на увагу. Отже, оскільки відповідач не вжив усіх можливих заходів для недопущення правопорушення, встановлені законом підстави для звільнення відповідача від сплати адміністративно-господарських санкцій та пені в даному випадку відсутні.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 10 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Позивач був повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги шляхом надіслання 11.11.2020 року повідомлення на електронну пошту зазначеного учасники справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази. У судове засідання не прибув, про причини неприбуття не повідомив. Клопотань про відкладення слухання справи не направляв.

Відповідач був повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги шляхом надіслання повідомлень на номер телефону, зазначений даним учасником справи, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, ТзОВ «Вудленд Україна» (ідентифікаційний код юридичної особи 36698963) зареєстроване як юридична особа, здійснює господарську діяльність та використовує найману працю.

ТзОВ «Вудленд Україна» подано до відділення Фонду звіт «Про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік» форми № 10-ПІ, відповідно до якого, у 2019 році середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві відповідача становила 16 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, - 1 осіб; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 1 особа.

За даним звітом, фонд оплати праці штатних працівників становив 794 761 грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника - 49 672 грн.

У зв`язку з невиконанням відповідачем нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю Волинським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів 17.03.2020 було надіслано відповідачу повідомлення за № 34/18-1823 про наявність заборгованості з адміністративного-господарських санкцій в розмірі 49 672,56 грн. та про необхідність її сплати у термін до 15.04.2020 (а.с. 8).

Також, встановлено, що згідно з списку працюючих інвалідів - штатних працівників, які мали інвалідність та були зайняті на підприємстві у 2019 року вбачається, що у відповідача в період з 22.01.2019 по 11.04.2019 (повних місяців - 2) на посаді головного інженера працював ОСОБА_1 , що підтверджується наказом про прийняття на роботу від 22.01.2020 №5- (а.с.28) якому встановлена ІІІ група інвалідності згідно довідки МСЕК 764144 (а.с.30) та у період з 09.12.2019 по даний час (повних місяців - 1) працює на посаді директора ОСОБА_2 якому також встановлена ІІІ група інвалідності що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_1 .

Так як, адміністративно-господарські санкції не були сплачені товариством у встановлений термін, відповідно до статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» відповідачу нарахована пеня в сумі 715,20 грн.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій та пені за незайняті робочі місця та пені.

Ухвалююче рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у звітному 2019 році протягом 3 місяців у відповідача працювали 2 особи з інвалідністю, а саме ОСОБА_2 на посаді директора та ОСОБА_1 на посаді головного інженера., що підтверджується списком працюючих інвалідів. Таким чином, відповідач не виконав вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо забезпечення працевлаштування однієї особи з інвалідністю протягом 9 місяців 2019 року. Відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню частково про стягнення з відповідача 37 254,42 грн. адміністративно-господарських санкцій за незайняте робоче місце для особи з інвалідністю за 9 місяців 2019 року та пені у сумі 536,64 грн., а всього в сумі 37791,06 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011 №129, передбачено, що Фонд соціального захисту інвалідів відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені.

Згідно частин 1, 2 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875-ХІІ від 21.03.1991 (далі - Закон №875-ХІІ) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Частиною 1 ст. 20 Закону №875-ХІІ передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у ст. 20 Закону №875-ХІІ.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

Відповідно до п. 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 № 70, інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом (в редакції до 13.04.2019).

Пунктом 2 вказаного Порядку (в редакції Постанови КМ № 310 від 10.04.2019) передбачено, що інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавці подають до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця за формою, затвердженою Мінсоцполітики за погодженням із Держстатом.

Форму звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядок її подання, затверджено наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 № 316 (далі - Порядок №316).

Відповідно до пункту 3 Порядку №316 форма № 3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця.

Згідно з пунктом 5 Порядку №316 форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Отже, роботодавець, створивши робоче місце для особи з інвалідністю та за відсутності на цьому робочому місці працевлаштованої особи, повинен подати до центру зайнятості відповідну інформацію.

Наведене свідчить про те, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність інвалідів, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів.

Із матеріалів справи видно, що Волинське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів 07.05.2020 року листом за № 330/06-07 звернулось до Луцького міського центру зайнятості із запитом про надання інформації щодо звернень у 2019 році ТзОВ «Вудленд Україна» до центру зайнятості із інформацією про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування осіб із інвалідністю, а також - про вільні робочі місця на таких посадах (а.с.11).

Листом № 799/05/20 від13.05.2020 Луцький міський центр зайнятості повідомив позивача про те, що протягом 2019 року ТзОВ «Вудленд Україна» до міської служби зайнятості із інформацією про створення (пристосування) робочих місць для працевлаштування осіб із інвалідністю, а також про вільні робочі місця на таких посадах не зверталось (а.с.12).

Судом першої інстанції правильно встанолено, що ТзОВ «Вудленд Україна» у 2019 році не подавало до міської служби зайнятості звітність за формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)»; примірник (копію) вказаної звітності також не було подано і до ВОВФСЗІ.

Відтак, нормативу по виділенню та створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів, відповідач у 2019 році - не дотримався, визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів - вчасно не створив, та виконання покладеного на нього законом обов`язку інформувати центр зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів - не забезпечив.

Вказані вимоги законодавства відповідачем належним чином та в повному обсязі не були виконані.

При цьому, у звітному 2019 році протягом 3 місяців у відповідача працювали 2 особи з інвалідністю, а саме ОСОБА_2 на посаді директора та ОСОБА_1 на посаді головного інженера, що підтверджується списком працюючих інвалідів (а.с.20).

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач не виконав вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо забезпечення працевлаштування однієї особи з інвалідністю протягом 9 місяців 2019 року. Тому, позовні вимоги вірно задоволено частково, за 9 місяців 2019 року.

Статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачено, що підприємства, установи, організації, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації.

Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до частини першої, другої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання; учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно частини першої, другої статті 238 Господарського кодексу України, за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків; види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Частиною 1 статті 239 Господарського кодексу України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також і інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у статті 20 Закону Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що відповідач не вжив всіх необхідних заходів для недопущення порушень вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» при здійсненні господарської діяльності, оскільки, створивши робоче місце для осіб з інвалідністю, ТзОВ «Вудленд Україна» не належно проінформував територіальний орган зайнятості про наявне вакантне місце для працевлаштування осіб з інвалідністю, відтак судом першої інстанції зроблено вірний висновок про стягнення з відповідача 37 254,42 грн. адміністративно-господарських санкцій за незайняте робоче місце для особи з інвалідністю за 9 місяців 2019 року та пені у сумі 536,64 грн.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про часткове задоволення позову.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до ст.139 КАС України, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Волинського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року у справі №140/7922/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді О. Б. Заверуха
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 30.11.2020.