Справа № 480/2580/20
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2020-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Діска А.Б.

27 листопада 2020 р. Справа № 480/2580/20

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О. ,

розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Конотопської міської ради Сумської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

встановила:

23.04.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача Конотопської міської ради Сумської області (далі Конотопська міська рада), яка полягає у не прийнятті рішення за його заявою від 21.01.2020 року про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність;

- зобов`язати Конотопську міську раду надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га на території Підлипненської сільської територіальної громади м. Конотопа Сумської області для ведення особистого селянського господарства.

Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що 21.01.2020 року він звернувся до відповідача із заявою про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (безоплатно) орієнтовною площею 2,0 га на території Підлипненської сільської ради м. Конотоп для ведення особистого селянського господарства, яка була отримана відповідачем 22.010.2020 року. Втім, відповідачем неодноразово проводилось скликання пленарних засідань міської ради, але його заява так і не була вирішена по суті станом на сьогоднішній день.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати йому дозвіл на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки у власність, позивач зазначив, що Верховний Суд вже розглядав подібні справи та робив висновки щодо дискреційних повноважень, судова практика у цій категорії справ є усталеною.

У відзиві на адміністративний позов відповідач, не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 , вказував, що позивач неодноразово звертався до міської ради з питання надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Підлипненської сільської ради орієнтовною площею 2,0 га. Кожного разу позивачу надавались відповідні роз`яснення, отже про бездіяльність міської ради не може йти мова.

Також, відповідач вказує, що земельна ділянка стосовно якої виник спір не може бути надана позивачу для ведення особистого селянського господарства, оскільки дана земельна ділянка входить до території, яка вже передана у користування садівничого товариства «Мрія», яка була в подальшому приватизована членами даного товариства для ведення індивідуального садівництва, про що було повідомлено позивача.

У відповіді на відзив на позовну заяву ОСОБА_1 зазначив, що раніше він звертався до відповідача з аналогічним проханням щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га на території Підлипненської сільської ради м. Конотоп для ведення особистого селянського господарства. Відмова у виді листа відповідача від 22.01.2020 року не є предметом позову та ним не оспорюється.

Також, позивач зазначив, що про лист відповідача № 125 від 24.02.2020 року йому стало відомо лише з відзиву на позов, зазначений лист не відповідає вимогам Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Крім того, позивач зазначив, що відповідачем, як органом владних повноважень не доведено жодним доказом про те, що спірна земельна ділянка передана у користування садівничого товариства «Мрія», не надано жодного рішення відповідача або акту приймання-передачі землі іншим особам, земельна ділянка взагалі не сформована та не має кадастрового номеру. Серед сусідніх земельних ділянок взагалі відсутні приватизовані земельні ділянки з цільовим призначенням «для ведення індивідуального або колективного садівництва».

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 13.07.2020 року (рішення ухвалено за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Так, судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність Конотопської міської ради щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 від 21.01.2020 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га на території Підлипненської сільської ради м. Конотоп Сумської області для ведення особистого селянського господарства.

Зобов`язано Конотопську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.01.2020 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2.0 га на території Підлипненської сільської ради м. Конотоп Сумської області для ведення особистого селянського господарства та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судом проведений розподіл судових витрат стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Конотопської міської ради витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 840,80 грн.

Висновок суду вмотивований тим, що Конотопська міська рада належним чином не розглянула заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та не прийняла обґрунтованого рішення у відповідності до вимог ЗК України, а тому, в даному випадку, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не розгляді заяви ОСОБА_1 від 21.01.2020, як того вимагає ЗК України, оскільки вищезазначеними нормами права не закріплено за суб`єктом владних повноважень права утримуватись від прийняття відповідного рішення за результатом розгляду питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Така бездіяльність відповідача не відповідає вимогам ч.2 ст.2 КАС України.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Конотопську міську раду видати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою, суд зазначив, що оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у не розгляді заяви позивача та неприйнятті Конотопською міською радою жодного з тих рішень, які передбачені ЗК України, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.01.2020 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Підлипненської сільської ради міста Конотоп Сумської області та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Аргументи, наведені позивачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у позові. Крім того, позивач зазначив, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині, якою відмовлено в задоволенні адміністративного позову, не вмотивовано жодною нормою.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення відповідно до положень ст. 317 КАС України частковому скасуванню, з наступних підстав.

Судом установлено, що 21.01.2020 року позивач, посилаючись на ст. ст. 118, 121, 122 ЗК України, звернувся із заявою до Конотопської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га на території Підлипненської сільської ради м. Конотоп для ведення особистого селянського господарства.

До заяви позивачем додані наступні документи: копія паспорту, копія ідентифікаційного коду, копія викопіювання з кадастрової карти, на якій зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (а.с. 7-8).

Відповідно до листа Конотопської міської ради № 2270 від 22.01.2020 року позивача повідомлено, що земельна ділянка зазначена на графічному матеріалі, доданому до клопотання, належить до розпайованих, невитребуваних паїв колишнього КСП Підлипненської сільської ради. Відповідно до статті 13 Закону України від 05.06.2003 № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», нерозподілені земельні ділянки та невитребувані частки (паї) можуть передаватися лише в оренду для використання за цільовим призначенням виключно на строк до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку. Лише після 01.01.2025 року місцева влада може звернутися до суду із заявою про передачу нерозподілених ділянок-невитребуваних паїв у комунальну власність територіальної громади, на території якої розташована, у порядку визнання майна безхазяйним та навіть у цьому разі передача у приватну власність земельної ділянки, сформованої з невитребуваної земельної частки (паю), забороняється протягом 7 років з дня державної реєстрації права комунальної власності на неї (крім передачі її власнику невитребуваної земельної частки (паю) або за його спадкоємцями). Також, повідомлено, що вказана ділянка тимчасово надана ТОВ «Біолат» в оренду до дня державної реєстрації права власності у разі звернення спадкоємця (а.с. 22).

Листом відповідача від 24.02.2020 року № 125 ОСОБА_1 повідомлено, що земельна ділянка за рахунок якої передбачається надання йому земельної ділянки, була надана в користування садівничому товариству «Мрія», а в подальшому була приватизована членами даного товариства (для ведення індивідуального садівництва), у зв`язку з чим міська рада не може задовольнити порушене питання (а.с. 21).

Не погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є ЗК України, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до частин першої-третьої статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (п. в ч. 3 ст. 116 ЗК України).

У статті 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 га.

З огляду на це, позивач, який є громадянином України, має право на набуття права власності на земельну ділянку для особистого селянського господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Водночас, ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує.

У світлі вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України така процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено у ст. 118 ЗК України.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

У ч. 7 ст. 118 ЗК України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як установлено судовим розглядом, позивачем до Конотопської міської ради надано заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га на території Підлипненської сільської ради м. Конотоп для ведення особистого селянського господарства.

Одночасно, ним додано всі необхідні документи, передбачені нормами ЗК України.

Зі змісту листа відповідача від 24.02.2020 року № 125 встановлено, що за результатами розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідачем фактично надано відповідь про неможливість надати відповідний дозвіл на зазначену позивачем земельну ділянку, посилаючись на те, що запитувана земельна ділянка надана в користування садівничому товариству «Мрія», а в подальшому була приватизована членами даного товариства (для ведення індивідуального садівництва).

Колегія суддів зауважує, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Колегія суддів надає критичну оцінку доводам Конотопської міської ради про те, що земельна ділянка за рахунок якої передбачається надання позивачу земельної ділянки, була надана в користування садівничому товариству «Мрія», а в подальшому була приватизована членами даного товариства (для ведення індивідуального садівництва), оскільки в обґрунтування таких доводів відповідачем не подано відповідних доказів.

Крім того, колегія суддів зазначає, що факт отримання позивачем ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення вищеозначеної земельної ділянки у власність не є безумовним свідченням того, що ця земельна ділянка буде передана йому у власність.

Колегія суддів також зазначає, шо у ч. 7 ст. 118 ЗК України не визначено, в якій саме правовій формі вирішується це питання. Зокрема, чи необхідно приймати відповідне рішення органу з цього питання чи достатньо відповіді у формі листа. Проте, зазначене питання має важливе значення для обрання ефективного способу захисту прав особи в суді.

Відповідно до приписів статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон № 280/97-ВР) питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Тобто, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією.

Таким чином, вирішення заяви ОСОБА_1 від 21.01.2020 року відноситься до повноважень Конотопської міської ради.

Нормами статті 46 Закону № 280/97-ВР визначено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Частинами першою і другою статті 59 Закону № 280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26, пунктами 1, 29 і 31 статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.

З системного аналізу зазначених норм судом встановлено, що за результатами розгляду заяви про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орган місцевого самоврядування приймає одне із рішень визначених ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України. Відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на клопотання заявника. Листи складаються лише у разі надання відповіді на звернення громадян.

В межах даного адміністративного спору позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою, за наслідками розгляду якої суб`єкт владних повноважень мав би прийняти відповідне управлінське рішення, в той час, як останній протиправно направив позивачу відповідь у формі листів.

Колегія суддів зазначає, що відсутність належним чином оформленого рішення Конотопської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність чи відмову у його наданні у формі рішення, свідчить про те, що уповноважений орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом. Тобто, має місце протиправна бездіяльність.

Отже, надані відповідачем листи не можуть сприйматися судом як належна відмова у наданні такого дозволу, оскільки питання вирішене не у встановленому законом порядку.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 29.04.2020 року у справі № 824/138/18-а, від 28.05.2020 року у справі № 813/1949/16, від 14.08.2020 року у справі № 815/6699/17.

Колегія судді зазначає, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.03.2019 року у справі № 2040/6320/18.

Частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

В даному випадку зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою не є втручанням суду у дискреційні повноваження Конотопської міської ради, а є обґрунтованим та ефективним способом захисту порушеного права позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 09.10.2020 року у справі № 1840/3664/18, від 28.10.2020 року № 808/2625/17.

Оскільки наведені вище обставини залишені судом першої інстанції поза увагою, та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів, задовольняючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасовує судове рішення в частині, якою відмовлено йому у задоволенні позову, та приймає нове про задоволення означених позовних вимог.

Інші доводи та заперечення позивача означених висновків колегії суддів не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).

Частиною 6 ст. 139 КАС України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції про задоволення вимог ОСОБА_1 , колегія суддів, здійснюючи розподіл судових витрат у справі, приймає рішення про стягнення з Конотопської міської ради на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору за апеляційної скарги у сумі 1.261,20 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року скасувати, в частині якою відмовлено ОСОБА_1 в задоволені вимог про зобов`язання Конотопської міської ради Сумської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га на території Підлипненської сільської територіальної громади міста Конотопа Сумської області для ведення особистого селянського господарства, з прийняттям нового судового рішення про задоволення цих вимог ОСОБА_1 .

Зобов`язати Конотопську міську раду Сумської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га на території Підлипненської сільської територіальної громади міста Конотопа Сумської області для ведення особистого селянського господарства.

Стягнути за рахунок місцевого бюджету Конотопської міської ради Сумської області (місцезнаходження: 41600, Сумська область, м. Конотоп, пр. Миру, буд. 8, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1.261,20 грн. (одна тисяча двісті шістдесят одна гривня двадцять копійок).

В іншій частини рішення Сумського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) С.С. Рєзнікова А.О. Бегунц
Постанова складена і підписана 27 листопада 2020 року.