Справа № 420/8909/20
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8909/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Служби безпеки України, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії (бездіяльність) Голови Служби безпеки України відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 25.11.2019 року по 13.08.2020 року;

- зобов`язати Голову Службу безпеки України виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 25.11.2019 року по 13.08.2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 25.11.2019 року позивача звільнено з військової служби у запас, знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу. Під час звільнення позивача з військової служби, відповідачем не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки. Відповідачем 13.08.2020 року на картковий рахунок позивача були перераховані грошові кошти. Позивач зазначає, що у зв`язку із несвоєчасним остаточним розрахунком при звільненні він має право на виплату відповідачем середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 25.11.2019 року по 13.08.2020 року. Оскільки несвоєчасний розрахунок при звільненні доводить, що відповідач не виконав свої зобов`язання та порушив законне право позивача щодо отримання остаточного розрахунку при звільненні в строки, визначені законодавством.

Ухвалою суду від 21.09.2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

12.10.2020 року за вх. № 42263/20 від Служби безпеки України надійшов відзив на позовну заяву, в обгрунтування якого зазначено, що розрахунку з військовослужбовцями, звільненими з військової служби, у тому числі виплата одноразової грошової допомоги при звільненні, здійснюється СБУ в межах асигнувань помісячного розпису державного бюджету. Стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, організацій, установ, незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Таким чином, обов`язок роботодавця здійснити розрахунок з працівником у день його звільнення передбачений КЗпП, однак згідно норм законодавства, яким врегульовується проходження військової служби, положення КЗпП на військовослужбовців не поширюється. Відтак, вимога про стягнення середнього заробітку не підлягає задоволенню, оскільки законодавством про військову службу таких виплат не передбачено.

16.10.2020 року за вх. № 43203/20 від позивача надійшла відповідь на відзив в якій позивач підтримав позицію викладену в позовній заяві.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, відповідно до посвідчення серія НОМЕР_1 , виданого Службою безпеки України (а.с.12).

Згідно з витягу з наказу Голови Служби безпеки України № 1602-ос від 21.11.2019 року «По особовому складу», ОСОБА_1 , звільненого з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за п.п. «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас, виключено зі списків особового складу з 25.11.2019 року (а.с.8).

ОСОБА_1 звернувся до Першого заступника Голови Служби безпеки України - начальника антитерористичного центру із листом від 04.02.2020р. щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 25 листопада 2019 р.

За результатами розгляду вищеозначеного листа від 04.02.2020 р. Службою безпеки України на ім`я ОСОБА_1 надіслано лист «Про результати розгляду звернення» від 25.02.2020 року №17/-Ч-18/15, за підписом заступника начальника Департаменту - начальника Головного управління Сергія Левченко, яким адресата повідомлено, що Головою Служби безпеки України Іваном Бакановим прийнято рішення (доповідна записка від 06.02.2020 р. №21/3/1-487) про здійснення відповідних виплат за всі дні невикористаної додаткової відпустки учасникам бойових дій з числа військовослужбовців СБ України, які звільнені з військової служби до 01.01.2020 р., на підставі відповідного рішення суду.

Вищеозначене слугувало підставою для звернення позивача ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі № 420/1878/20, адміністративний позов ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо невключення до наказу Голови Служби безпеки України від 21.11.2019р. №1602-ОС пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за період 2015-2019р.р., виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 25 листопада 2019року. Зобов`язано Голову Служби безпеки України внести зміни до Наказу Голови Служби безпеки України від 21.11.2019р. №1602-ОС в частині щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за період 2015-2019 р.р., виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 25 листопада 2019року. Зобов`язано Голову Служби безпеки України виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за період 2015-2019 р.р., виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 25 листопада 2019 року. Рішення суду набрало законної сили 07.08.2020 року.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 року, на картковий рахунок позивача 13.08.2020 року були перераховані грошові кошти.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно з ст.1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Згідно із пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України - пункт 8 статті 10-1 Закону №3551-XII.

У випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" та пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Судом встановлено, що 13.08.2020 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 року по справі №420/1878/20 відповідачем виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за час проходження військової служби. Тобто, розрахунок щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки позивачу здійснений не у день його звільнення 25.11.2019 року, а лише 13.08.2020 року.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 Кодексу законів про працю України роз`яснив, що згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

При цьому суд зазначає, що оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності за невиплату чи несвоєчасну виплату усіх сум грошового забезпечення за всіма видами, тому з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації положення статті 117 КЗпП України, які є загальними, необхідно поширити на правовідносини, які виникли під час звільнення особи з військової служби.

Аналогічні правові висновки щодо застосування спеціального законодавства та статті 117 КЗпП України, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №823/1023/16 та від 26.06.2019 у справі №826/15235/16.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатись на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні та оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідачем у справі є Служба безпеки України, а вимоги про визнання дій (бездіяльності) протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, позивач звертає до голови Служби безпеки України. Так, оскільки позивач проходив службу та отримував грошове забезпечення саме в Службі безпеки України, яка і є відповідачем то і вимоги слід розглядати саме до Служби безпеки України, а не до посадової особи цього органу.

З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI "Про судовий збір".

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Керуючись статтями 9, 12, 139, 242-246, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Служби безпеки України відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 25.11.2019 року по 13.08.2020 року.

Зобов`язати Службу безпеки України виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 25.11.2019 року по 13.08.2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.15.5 ч.І Перехідних положень КАС України апеляційна скарга подається до або через відповідні суди, а матеріали справи витребуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Служба безпеки України (, адреса: 01034, м. Київ, вул. Володимирська, 33)

Суддя П.П. Марин

.