Справа № 460/2357/19
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 460/2357/19 пров. № А/857/3954/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Затолочного В. С., Онишкевича Т. В.,

за участю секретаря судового засідання Цар М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року (ухвалене головуючим суддею Щербаковим В. В. о 12:24 год у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Домінант Торг» до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Домінант Торг» (далі ТзОВ «Домінант Торг») звернулося в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 04.07.2019 № , № , № , № , № , № , № , № , № , № , №, №, № , № , № , №, № .

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20.02.2020 позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що факти порушень позивачем вимог податкового законодавства, які послугували підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, мали місце та чітко зафіксовані в акті перевірки від 22.05.2019 № 1071/17-00-14-01/42335345, а тому висновок суду першої інстанції про протиправність цих податкових повідомлень-рішень та відповідно про наявність підстав для їх скасування є помилковим. Зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою недійсність господарських операцій позивача щодо придбання нафтопродуктів, оскільки: у договорах зберігання придбаної продукції не зазначено адреси відповідних місць їх загрузки-вигрузки; не підтверджено факт транспортування товару від постачальників до фактичного місця зберігання нафтобаз, з яких відбувалось постачання на АЗС позивача; договори постачання і зберігання не містять інформації щодо конкретного місцезнаходження відповідних нафтобаз зберігання, номерів резервуарів та їх ємкості; аналітичною системою не встановлено послуг перевезення, зберігання та наявності власних основних засобів контрагентів позивача. Крім цього, в підтвердження безтоварності відповідних операцій вказує на відсутність у позивача документів кількісного обліку нафти та нафтопродуктів, окремого обліку нафтопродуктів за марками, завірених копій журналів вимірювань густини і температури, журналів обліку надходження нафтопродуктів, журналів реєстрації проведення вимірювань нафтопродутків у резервуарах, документів щодо страхування небезпечних вантажів. Також суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо протиправності донарахування позивачу податкових зобов`язань з екологічного податку, оскільки позивачем застосовано неправильну ставку податку за викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення, а для визначення правильності розміру цього податку залучення спеціальних органів з питань охорони навколишнього природного середовища при проведенні перевірки не є необхідним.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.

Під час апеляційного розгляду представник відповідача підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити, покликаючись на викладені в ній доводи.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги, покликаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Головним управлінням ДФС у Рівненській області проведено документальну планову виїзну перевірку ТзОВ «Домінант Торг» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 27.07.2018 по 31.12.2018, за результатами проведення якої складено акт від 22.05.2019 № 1071/17-00-14-01/42335345.

Вказаний акт перевірки містить висновок, зокрема, про такі порушення, допущені позивачем:

пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1 пункту 134 статті 134 Податкового кодексу України, пунктів 5, 21 П(С)БО 15 «Дохід», пункту 5 П(С)БО 11 «Зобов`язання», статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», пункту 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, що призвело до заниження позивачем податку на прибуток на суму 3381939 грн та завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування на суму 5574672 грн;

пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження позивачем податку на додану вартість на суму 1870144 грн та завищення від`ємного значення, що переноситься до складу податкового кредиту наступного періоду, за грудень 2018 року на суму 3002501 грн.

пункту 243.5 статті 243 Податкового кодексу України, що призвело до заниження позивачем екологічного податку на суму 30553,88 грн.

На підставі зазначеного акта перевірки Головним управлінням ДФС у Рівненській області 04.07.2019 прийняті податкові повідомлення-рішення:

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на 4227424 грн (з яких за основним зобов`язанням 3381939 грн та штрафними санкціями 845485 грн);

№ , яким позивачу зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток на 5574672 грн;

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 2337680 грн (з яких за основним зобов`язанням 1870144 грн та штрафними санкціями 467536 грн);

№ , яким позивачу зменшено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду, на 3002501 грн;

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з екологічного податку на 1943,68 грн (з яких за основним зобов`язанням 1554,94 грн та штрафними санкціями 388,74 грн);

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з екологічного податку на 1991,26 грн (з яких за основним зобов`язанням 1593,01 грн та штрафними санкціями 398,25 грн);

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з екологічного податку на 9920,70 грн (з яких за основним зобов`язанням 7936,56 грн та штрафними санкціями 1984,14 грн);

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з екологічного податку на 2208,56 грн (з яких за основним зобов`язанням 1766,85 грн та штрафними санкціями 441,71 грн);

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з екологічного податку на 3755,88 грн (з яких за основним зобов`язанням 3004,70 грн та штрафними санкціями 751,18 грн);

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з екологічного податку на 2643,68 грн (з яких за основним зобов`язанням 2114,94 грн та штрафними санкціями 528,74 грн);

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з екологічного податку на 925,63 грн (з яких за основним зобов`язанням 740,50 грн та штрафними санкціями 185,13 грн);

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з екологічного податку на 2621,93 грн (з яких за основним зобов`язанням 2097,54 грн та штрафними санкціями 524,39 грн);

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з екологічного податку на 2441,56 грн (з яких за основним зобов`язанням 1953,25 грн та штрафними санкціями 488,31 грн);

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з екологічного податку на 1423,11 грн (з яких за основним зобов`язанням 1138,49 грн та штрафними санкціями 284,62 грн);

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з екологічного податку на 3609,92 грн (з яких за основним зобов`язанням 2887,94 грн та штрафними санкціями 721,99 грн);

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з екологічного податку на 3703,71 грн (з яких за основним зобов`язанням 2962,97 грн та штрафними санкціями 740,74 грн);

№ , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з екологічного податку на 1002,74 грн (з яких за основним зобов`язанням 802,19 грн та штрафними санкціями 200,55 грн).

В порядку адміністративного оскарження позивач подав скаргу від 12.07.2019 № 50 на згадані вище податкові повідомлення-рішення до ДФС України, строк розгляду якої рішенням ДФС України від 01.08.2019 №36865/6/99-99-11-04-01-25 було продовжено до 15.09.2019 року.

Рішенням ДПС України від 16.09.2019 № 2024/6/99-00-08-05-01 скаргу ТзОВ «ДОМІНАНТ ТОРГ» залишено без задоволення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що контролюючим органом безпідставно донараховано позивачу податкові зобов`язання з податку на прибуток та податку на додану вартість, оскільки позивачем належними доказами підтверджено фактичне здійснення господарських операцій з контрагентами ТзОВ «МОТОР КВ ГРУП», ТзОВ «ГРІН АПЕР ЛТД», ТзОВ «ОКІС ЛАЙТ», ТзОВ «ВІСТТА», ТзОВ «ДИЗЕЛЬ ГРАНТ ЛТД», ТзОВ «МАРОН ПЛЮС». Щодо донарахованого екологічного податку зазначено, що об`єктом та базою оподаткування екологічного податку є саме обсяги та види забруднюючих речовин, тому його розмір залежить саме від даних показників (обсягу та виду викидів забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення), а не від встановлення для суб`єкта господарювання класу небезпечності та отримання дозволу на викиди.

Апеляційний суд, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно із частинами першою та другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Згідно з пунктом 135.1 статті 135 Податкового кодексу України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Статтею 198 Податкового кодексу України встановлено підстави, за яких у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит; визначено умови, час та порядок його формування; визначено права і обов`язки платників податку в цій сфері податкових правовідносин; підстави, що унеможливлюють віднесення сплаченого (нарахованого) податку до податкового кредиту.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність здійснення господарської операції.

При цьому наявність або відсутність окремих документів не є підставою для висновків про нереальність господарської операції, якщо з інших документів видно, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Отже, предметом доказування у даному спорі є реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на врахування витрат, понесених у зв`язку із здійсненням цих господарських операцій при обчислення сум податкового кредиту при визначенні об`єкта оподаткування податком на додану вартість; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах.

Доводи ж податкового органу про непідтвердження реальності здійснення господарських операцій мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на віднесення певних витрат до складу валових витрат з податку на прибуток чи віднесення до складу податкового кредиту певних сум податку на додану вартість.

При дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

При цьому, вищенаведені норми так само, як і інші норми податкового законодавства, не ставлять у залежність право платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентом, якщо цей платник мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Одне тільки порушення постачальником товару (робіт, послуг) вимог податкового законодавства не може бути підставою для висновку про порушення іншим платником податків - покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та валових витрат (витрат) за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність останнього щодо протиправної податкової поведінки контрагента та про злагодженість дій між ними.

Як встановлено з матеріалів справи, основним видом діяльності ТзОВ «Домінант Торг» є роздрібна торгівля пальним.

Позивачем, як покупцем, було укладено договори поставки з ТзОВ «ГРІН АПЕР ЛТД», ТзОВ «МОТОР КВ ГРУП», ТзОВ «ОКІС ЛАЙТ», ТзОВ «ВІСТТА», ТзОВ «ДИЗЕЛЬ ГРАНТ ЛТД», ТзОВ «МАРОН ПЛЮС», як постачальниками, згідно з якими постачальники зобов`язувались передати у власність позивача за відповідну плату нафтопродукти відповідно до додаткових угод до договорів. Цими договорами передбачено, що поставка товару здійснюється на умовах EXW-резервуари нафтобаз ТзОВ «Нафтасіті» інших нафтобаз, що належать ТзОВ «НАФТАСІТІ» на правах власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів.

В підтвердження реальності господарських операцій із згаданими вище контрагентами позивачем було надано податкові накладені, акти приймання-передачі придбаних нафтопродуктів, сертифікати відповідності, договори відступлення права вимоги, платіжні доручення.

Придбані у ТзОВ «ГРІН АПЕР ЛТД», ТзОВ «МОТОР КВ ГРУП», ТзОВ «ОКІС ЛАЙТ», ТзОВ «ВІСТТА», ТзОВ «ДИЗЕЛЬ ГРАНТ ЛТД», ТзОВ «МАРОН ПЛЮС» нафтопродукти зберігались на нафтобазах ТзОВ «НАФТАСІТІ», з яким позивачем укладено договір зберігання від 04.09.2018 № 583. Факт зберігання підтверджується актами приймання передачі нафтопродуктів на зберігання, платіжними дорученнями на оплату послуг зберігання, актами приймання-передачі наданих послуг, актами повернення зі зберігання, листами контрагентів про можливість отримання товару у будь-який час, протоколами погодження ціни.

Що стосується транспортування нафтопродуктів, то між позивачем як замовником та ТзОВ «Торговий дім «Кременчукнафтопродуктсервіс» як перевізником укладено договір перевезення вантажів автомобільним транспортом від 04.09.2018 №30, виконання якого підтверджується актами здачі-приймання виконаних робіт, товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів форми №1-ТТН (нафтопродукт) та платіжними дорученнями на оплату послуг перевезення.

Відпуск та навантаження нафтопродуктів здійснювалось з нафтобаз, розміщених на вул. Мелещука, 8, смт. Клевань, Рівненського району, Рівненської області та в проїзді Галузевому, 80, м. Кременчук, Кременчуцького району, Полтавської області, ТзОВ «Гед-Вілс» та ТзОВ «СВІППІТ», з якими ТзОВ «НАФТАСІТІ» було укладено відповідні договори від 31.08.2017 №110 та від 01.09.2017 №160.

Таким чином, придбані позивачем у згаданих вище контрагентів нафтопродукти були передані на зберігання нафтобазам ТзОВ «НАФТАСІТІ» та в подальшому транспортувались від місця зберігання безпосередньо до АЗС позивача автоцистернами для їх подальшої реалізації.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність застосування до спірних правовідносин вимог Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за кількістю, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 15.06.1965 №П-6, та Інструкції про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, затвердженої постановою Держарбітражу при Раді Міністрів СРСР від 25.04.1966 №П-7, оскільки такі застосовуються у всіх випадках, коли стандартами, технічними умовами, Основними або Особливими умовами постачання чи іншими обов`язковими правилами не встановлений інший порядок приймання товарів народного споживання за кількістю і якістю. Натомість, єдиний порядок організації та виконання робіт, пов`язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти (далі - нафта) і нафтопродуктів визначений Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженою спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 №281/171/578/155, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 №805/15496 (далі Інструкція №281/171/578/155).

Також не заслуговують на увагу доводи контролюючого органу про відсутність у ТзОВ «Домінант Торг» документів, передбачених підпунктом 5.2.6 Інструкція №281/171/578/155, оскільки пункт 5.2 цієї Інструкції врегульовує порядок приймання нафти і нафтопродуктів під час надходження залізничним транспортом.

Разом з тим, позивачем дотримано вимоги приймання нафтопродуктів, які надійшли автомобільним транспортом, які встановлені підпунктом 10.2.1 пункту 10.2 цієї ж Інструкції, та правомірно прийнято нафтопродукти на підставі товарно-транспортних накладних за формою №1-ТТН (нафтопродукт).

Також в матеріалах справи наявні копії журналів обліку надходження нафтопродуктів на АЗС за формою N 13-НП та змінних звітів АЗС №17-НП, що свідчать про належне оприбуткування прийнятих нафтопродуктів за марками та видами.

Що стосується відсутності в позивача документів про страхування небезпечних вантажів, слід зазначити, що статтями 7, 8 Закону України «Про перевезення небезпечних вантажів» передбачено обов`язок відправника та перевізника небезпечного вантажу здійснювати в установленому порядку обов`язкове страхування відповідальності на випадок настання негативних наслідків, натомість, позивач при перевезення нафтопродуктів з нафтобаз ТзОВ «НАФТАСІТІ» на АЗС не виступав ні відправником, ні перевізником, що виключало його обов`язок із здійснення страхування відповідного товару.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку що господарські операції з поставки нафтопродуктів, проведені між ТзОВ «Домінант Торг» та ТзОВ «ГРІН АПЕР ЛТД», ТзОВ «МОТОР КВ ГРУП», ТзОВ «ОКІС ЛАЙТ», ТзОВ «ВІСТТА», ТзОВ «ДИЗЕЛЬ ГРАНТ ЛТД», ТзОВ «МАРОН ПЛЮС», є реальними, оскільки відповідні товари були поставлені, оплачені та використані в господарській діяльності позивачем, що підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Відсутність у позивача окремих документів обліку нафтопродуктів, складення яких передбачено Інструкцією №281/171/578/155, жодним чином не спростовує такий висновок суду та не дає підстав для висновку про безтоварність господарських операцій, а може послужити лише підставою для застосування до суб`єкта господарювання фінансових санкцій.

Стосовно доводів контролюючого органу щодо неможливості проведення зустрічних звірок контрагентів позивача, неможливості виконання ними договірних зобов`язань перед позивачем та сумнівності ведення ними підприємницької діяльності апеляційний суд зазначає, що у разі невиконання контрагентом зобов`язання з допуску до проведення перевірки, подання звітності чи сплати податку до бюджету відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Такий висновок узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява №3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 зазначив, що платник податку не повинен відповідати за наслідки невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге.

До того ж, як зазначено в пункті 38 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України", коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань.

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Натомість, відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об`єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності, не надано доказів узгодженості дій позивача з недобросовісними платниками податків з метою незаконного отримання податкової вигоди.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, що формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість здійснено на підставі даних про господарські операції, які підтверджені усіма необхідними первинними і обліковими документами, що виключало підстави для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень про збільшення позивачеві грошових зобов`язань з податку на додану вартість та податку на прибуток, а також зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість та від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток.

Що стосується встановленого контролюючим органом при проведенні перевірки порушення позивачем пункту 243.5 статті 243 Податкового кодексу України в частині застосування заниженої ставки за викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність доводів відповідача про заниження позивачем екологічного податку за 4 квартал на 30553,88 грн, з огляду на наступне.

Пунктом 243.2 статті 243 Податкового кодексу України визначено ставки податку за викиди в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення забруднюючих речовин (сполук), які не увійшли до пункту 243.1 цієї статті та на які встановлено клас небезпечності.

Відповідно до пункту 243.3 статті 243 Податкового кодексу України для забруднюючих речовин (сполук), які не увійшли до пункту 243.1 цієї статті та на які не встановлено клас небезпечності (крім двоокису вуглецю), ставки податку застосовуються залежно від установлених орієнтовно безпечних рівнів впливу таких речовин (сполук) в атмосферному повітрі населених пунктів.

Для забруднюючих речовин (сполук), на які не встановлено клас небезпечності та орієнтовнобезпечний рівень впливу (крім двоокису вуглецю), ставки податку встановлюються як за викиди забруднюючих речовин I класу небезпечності згідно з пунктом 243.2 цієї статті (пункт 243.5 статті 243 Податкового кодексу України).

Таким чином, для обґрунтованого застосування ставок екологічного податку за викиди в атмосферне повітря забруднюючих речовин стаціонарними джерелами забруднення під час визначення розміру податкових зобов`язань з екологічного податку при експлуатації об`єктів, із яких надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини чи їх суміші, підлягають врахуванню види забруднюючих речовин, їх клас небезпечності, а також величина орієнтовно безпечних рівнів впливу таких речовин.

Як стверджує контролюючий орган, позивач є платником екологічного податку, оскільки експлуатує устаткування підвищеної небезпеки (АЗС), виконує роботи підвищеної небезпеки на потенційно небезпечних об`єктах, однак, самостійно не отримував дозволу на здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення, а тому для нього не встановлено клас небезпечності та орієнтовний рівень впливу забруднюючих речовин.

Однак, слід зазначити, що дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами - це офіційний документ, який дає право підприємствам, установам, організаціям та громадянам - підприємцям експлуатувати об`єкти, з яких надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші, за умови дотримання встановлених відповідних нормативів граничнодопустимих викидів та вимог до технологічних процесів у частині обмеження викидів забруднюючих речовин протягом визначеного в дозволі терміну (пункт 2 Порядку проведення та оплати робіт, пов`язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян - підприємців, які отримали такі дозволи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 N 302).

Такий дозвіл не містить відомостей про клас небезпечності речовин та сполук, відтак, неотримання позивачем дозволу на здійснення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення жодним чином не доводить позицію контролюючого органу щодо необхідності застосування завищеної ставки екологічного податку та допущення позивачем порушення пункту 243.5 статті 243 Податкового кодексу України.

Більше того, клас небезпечності на забруднюючі речовини та сполуки відображається в звітах про інвентаризацію викидів забруднюючих речовин, що були досліджені судом, на підставі списку Гранично допустимих концентрацій хімічних та біологічних в атмосферному повітрі населених місць (затвердженому ТВО Головного державного санітарного лікаря України від 03.03.2015), з яких вбачається, що бензолу встановлено 2 клас небезпечності, ксилолу та толуолу 3 третій клас небезпечності, бензину та вуглеводні граничні 4 клас небезпечності.

Відтак, донарахування позивачу податкових зобов`язань з екологічного податку із застосуванням ставки податку за викиди в атмосферне повітря стаціонарними джерелами забруднення забруднюючих речовин (сполук), на які встановлено І клас небезпечності, контролюючим органом як суб`єктом ладних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування правомірності прийнятого рішення, не доведено належними і допустимими доказами.

Покликання скаржника на помилковість висновку суду першої інстанції щодо необхідності залучення при проведенні податкової перевірки спеціальних органів з питань охорони навколишнього природнього середовища апеляційний суд вважає обґрунтованими, оскільки такі залучаються лише з метою перевірки правильності визначення фактичних обсягів викидів, сумнівів щодо яких у контролюючого органу не було. Однак вказана обставина не впливає на правильність висновку суду першої інстанції про протиправність донарахування позивачу грошових зобов`язань з екологічного податку оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями.

Апеляційний суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04) : згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) №303-A, п.29).

Також згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат судом не змінюється.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року у справі № 460/2357/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді В. С. Затолочний
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 27.11.2020