Справа № 240/662/20
Суддя: Чернова Ганна Валеріївна
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року м. Житомир справа № 240/662/20

категорія 112030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі: судді Чернової Г.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про визнання незаконним та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовною заявою у якій просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 року № 2381/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ № 2/3 від 08.01.2020 року;

- зобов`язати відповідача - Ліквідаційну комісію Головного територіального управління юстиції у Житомирській області поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань нотаріату з 08.01.2020;

- визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) щодо нездійснення обов`язкового працевлаштування ОСОБА_1 після звільнення з посади;

- визнати протиправною відмову відповідача - Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 22 січня 2020 року №10-74/32/348 у прийнятті її на державну службу та зобов`язати Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), прийняти її на державну службу шляхом видання наказу про призначення на посаду начальника відділу з питань нотаріату у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький);

- стягнути з Ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу - з 08.01.2020 року по день фактичного поновлення на посаді;

- стягнути з Ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), у солідарному порядку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 18 252,00 грн (вісімнадцять тисяч двісті п`ятдесят дві гривні);

- стягнути з Ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), у солідарному порядку на користь ОСОБА_1 судові витрати;

- допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення з Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) на користь ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 18 серпня 1998 року працювала на різних посадах в управлінні юстиції у Житомирській області остання займана посада з 07 травня 2015 року - начальник відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

27 грудня 2019 року року на підставі наказу Головного територіального управління юстиції у Житомирській області № 2381/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » від 24 грудня 2019 року року була звільнена із займаної посади в зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Житомирській області відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Однак, у зв`язку із тим, що на час звільнення хворіла, наказом № 2/3 від 08 січня 2020 року були внесенні зміни до наказу про звільнення в частині дати звільнення та зазначено, що позивач звільнена з 08.01.2020 року. Відповідач листом попередив про звільнення з посади у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Житомирській області. На думку позивача звільнення є незаконним та таким, що порушує її конституційне право на працю, трудові гарантії, як працівника, та цілий ряд норм чинного законодавства і суперечить судовій практиці та висновкам Верховного суду і Європейського суду з прав людини. На думку позивача оскаржуваний наказ Головного територіального управління юстиції у Житомирській області №2381/1 від 27 грудня 2019 року в частині звільнення позивача з посади - начальник відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Житомирській області є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки мала місце реорганізація територіальних органів Міністерства юстиції і позивач мала право на працевлаштування на рівноцінну посаду в новоутвореному органі - Центрально-Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

27 лютого 2020 року на адресу суду від відповідачів надійшли відзиви на адміністративний позов (вх. №5269/20,5267/20). В яких відповідачі проти заявлених вимог заперечують та просять відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування заперечень відповідачі зазначили, що позивач правомірно був звільнений із займаної посади по причині ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, і попереджений про таке звільнення за два місяці. Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції створено на підставі наказу Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року, яким не передбачено перехід майнових прав та обов`язків ліквідованого Головного територіального управління юстиції у Житомирській області. Також відповідачами зазначено у відзивах, що в силу вимог Закону України "Про державну службу" переведення державного службовця на іншу посаду здійснюється за ініціативою суб`єкта призначення. Таке ініціювання переведення позивача для проходження державної служби в Центрально-Західному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції не здійснювалося.

У судових засіданнях позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених в позові, уточненій позовній заяві від 24 лютого 2020 року та відповідях на відзиви від 03 березня 2020 року.

В судових засіданнях представник відповідачів проти позову заперечувала з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву від 27.02.2020 №9.2/16/2020/3081 та від 27.02.2020 № 9.2/16/2020/3083 та запереченнях на відповідь на відзив від 02.04.2020 №9.2/16/2020/140/4998.

Заслухавши пояснення представників сторін, судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 24 жовтня 2019 року ознайомлена з попередженням про припинення державної служби на підставі п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

В подальшому наказом Головного територіального управління юстиції у Житомирській області № 2381/1 від 24.12.2019 ОСОБА_1 була звільнена з посади начальника відділу з питань нотаріату, у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Житомирській області відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Наказом №2/3 від 08.01.2020 були внесені зміни до наказу про звільнення в частині дати звільнення та зазначено, що ОСОБА_1 звільнена з 08.01.2020.

Вказані зміни внесено у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю позивача, що підтверджується листком непрацездатності серії АДТ № 401490 від 27.12.2019.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини між сторонами у даній справі щодо порядку розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, власником або уповноваженим ним органом у випадку ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, регулюються правовими нормами Кодексу законів про працю України, Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII "Про державну службу" .

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" визначено, що ліквідація державного органу є самостійною підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законами, а саме Законом України "Про центральні органи виконавчої влади", де, крім іншого, у статті 5 визначені повноваження Уряду щодо реорганізації та ліквідації центральних органів виконавчої влади, її територіальних підрозділів.

Аналіз наведених обставин справи дозволяє зробити висновок, що спірним у вказаних правовідносинах є встановлення факту наявності правонаступництва після ліквідація Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та як наслідок обов`язку відповідача дотриматись процедури звільнення працівників з наданням права переведення на вакантні посади у новоутвореній організації.

Так, ліквідація Головного територіального управління юстиції у Житомирській області була зумовлена пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2019 року №870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції України".

Водночас, відповідно до п.3 цієї ж постанови Кабінету Міністрів України №870 Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) є правонаступником, окрім інших, Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

В зв`язку з цим, суд вважає безпідставними і такими що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства доводи представника відповідачів щодо відсутності правонаступництва при ліквідації Головного територіального управління юстиції у Житомирській області та утворення Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Як зазначено у частині 1 статті 4 Закону України "Про державну службу" державна служба здійснюється з дотриманням принципу верховенства права - забезпечення пріоритету прав і свобод людини і громадянина відповідно до Конституції України, що визначають зміст та спрямованість діяльності державного службовця під час виконання завдань і функцій держави та забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження.

Згідно з статтею 5 Закону України "Про державну службу", відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно зі статтею 5-1 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Зазначене свідчить, що процедура вивільнення державних службовців з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідації державного органу чи його реорганізації, регулюється законодавством про працю, зокрема, Кодексом законів про працю України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №816/979/17 (провадження №К/9901/3920/17) і в силу положень частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права для спірних правовідносин в даній справі.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 визначено, що за приписами статті 36 Кодексу законів про працю України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що таке звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.3 ст.22 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" при звільнені роботодавець повинен був дотриматись вимог частини 2 статті 40 та статті 49-2 Кодексу законів про працю України, в частині процедури звільнення працівника, а саме: запропонувати іншу роботу, а також завчасно сповістити виборний орган профспілкової організації про звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією підприємства.

Крім цього, при звільненні ОСОБА_1 не було розглянуто питання її переважного права на залишення на роботі відповідно до статті 42 Кодексу законів про працю України як працівника, який має тривалий безперервний стаж.

На підтвердження тривалого безперервного стажу позивачем до матеріалів справи надано копії трудової книжки від 18 серпня 1998 року.

18 серпня 1998 року позивач була призначена на посаду діловода Управління юстиції в Житомирській області, після чого працювала в органах юстиції до 08.01.2020.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 07 травня 2015 року №645/11 ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

На підтвердження оцінки результатів її службової діяльності та неодноразового заохочення за сумлінне та якісне виконання службових обов`язків, позивачем до матеріалів справи надано копії грамот, подяк, заохочень, докази відомчих заохочувальних відзнак Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Житомирській області, Житомирської районної ради, а також керівника програми IFC розвиток фінансування аграрного сектору в Європі та Центральній Азії що отриманні впродовж проходження служби.

Відповідно до висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців категорії "Б" та "В" номенклатури Головного територіального управління юстиції у Житомирській області у 2019 році ОСОБА_1 мала відмінну оцінку результатів службової діяльності .

Слід звернути увагу, що 24 грудня 2019 року позивач зверталась із заявою до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) про призначення її на посаду начальника відділу з питань нотаріату у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) в порядку переведення.

За результатами розгляду заяви відповідач листом від 13.01.2020 №13-08/32/211 повідомив, про подачу декларації відповідно до вимог статті 45 Закону України "Про запобігання корупції", але роботи не запропоновано.

Таким чином, при розгляді даного звернення відповідач не врахував, що відповідно до вимог статті 104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Суд приходить до висновку, що заява позивача від 24 грудня 2019 року не розглянута Центрально-Західним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції про призначення її на посаду начальника відділу з питань нотаріату у Житомирській області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що свідчить про допущення відповідачем протиправної бездіяльності.

Суд також звертає увагу, що відповідачами не надано доказів невідповідності позивача займаній посаді та не наведено критеріїв відбору працівників для переведення на службу в Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

Відповідно до вимог Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" гарантується недопущення дискримінації у всіх сферах суспільних відносин, в тому числі на державній службі.

На підтвердження наявності дискримінаційного характеру в діях відповідачів щодо звільнення ОСОБА_1 до матеріалів справи надано журналу обліку наказів по особовому складу за грудень 2019 року, з якого вбачається, що наказами від 24.12.2019 року крім неї, було звільнено ще три працівника відділу нотаріату - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Як вбачається із журналу реєстрації заяв із особового складу відділу організації роботи та розвитку персоналу у Житомирській області, відповідачем було запропоновано подати заяви про призначення на посади у відділ нотаріату ОСОБА_2 , яка працювала в цьому ж відділі, та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , які у відділ нотаріату були переведенні із інших відділів. Заяви датовані 24.12.2019 року-днем видання наказів про звільнення.

У даному журналі відсутня реєстрація заяви позивача, оскільки відповідач відмовив їй у переведенні у відділ нотаріату у новоствореній структурі та не запропонував будь-якої іншої посади, не дивлячись на те, що вона має переважне право залишення на посаді при звільненні за п.1 ст. 40 КЗпП України. Крім того, у даному журналі 24.12.2019 року зареєстровано 329 заяв працівників щодо призначення їх по переводу - звільнення за п.5 ст. 36 кзпп України до Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), в тому числі за № 183-184-185-186 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які були переведені у відділ нотаріату.

Крім того, наказами, які наявні в матеріалах справи, Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) від 24 грудня 2019 року за № 196/3, 197/3, 198/3, 199/3 були призначені у відділ нотаріату ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Це підтверджується наказами з кадрових питань (особового складу) відділу організації роботи та розвитку персоналу у Житомирській області та витягом із журналу реєстрації наказів з питань кадрової роботи та державної служби Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), а також Журналом обліку заяв по особовому складу за грудень 2019 року і наказами по особовому складу за грудень 2019 року.

Одночасно слід зауважити, що Верховний Суд України ще у постановах від 04.03. 2014 по справі № 21-8а14, від 27.05.2014 по справі № 21-108а14, від 28.10.2014 по справі №21-484а14 сформулював правову позицію, відповідно до якої ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Більш того, відповідно до вимог ч.5 статті 22 Закону N889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до ч.1 ст.42-1 КЗпП України працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Відповідно до частини 5 статті 22 Закону №889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Всі ці докази вказують на те, що при звільненні ОСОБА_1 з посади відповідачами було грубо порушено положення ст. 24 Конституції України, яка містить загальні принципи рівності, ст. 2-1 КЗПП України щодо рівності трудових прав громадян України, п. 7 ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну службу», який зобов`язує дотримуватися принципів забезпечення рівного доступу до державної служби та заборону всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження. Все це підтверджує вчинення відповідачами дискримінаційних дій щодо позивача та незаконне її звільнення з посади, а також підтверджує той факт, що у відповідача - Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) фактично було проведено реорганізацію, а відтак, він повинен був дотриматися процедури звільнення працівників за п.1 ст. 40 КЗпП України запропонувавши переведення на інші вакантні посади та в обов`язковому порядку врахувати кваліфікацію працівників і положення ст. 42 КЗпП України, яка містить перелік переваг на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправними та скасування наказів Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 № 2381/1 "Про звільнення ОСОБА_1 " та від 08.01.2020 № 2/3 про внесення змін до попереднього наказу.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.05.2015 по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадках задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Згідно практики Європейського Суду з прав людини принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа "Броньовський проти Польщі", заява №31443/96, рішення від 22.06.2004, п.184).

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Беєлер проти Італії, Онер`їлдіз проти Туреччини, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, Москаль проти Польщі).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

З огляду на наведене, з метою відновлення порушених прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань нотаріату Головного управління юстиції у Житомирській області - з 08.01.2020.

Разом з цим, задоволенню не підлягає позовна вимога про зобов`язання Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції прийняти позивача на державну службу шляхом видання наказу про призначення її на посаду начальника відділу нотаріату у Житомирській області в порядку переведення як така, що не ґрунтується на нормах трудового законодавства, у зв`язку з чим не може бути задоволена судом у обраний позивачем спосіб.

Натомість з метою захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції розглянути заяву ОСОБА_1 від 24 грудня 2019 року з урахуванням висновків, викладених в даному судовому рішенні.

Щодо позовних вимог про визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Житомирській області щодо нездійснення працевлаштування після звільнення з посади та зобов`язання Головного територіального управління юстиції у Житомирській області в особі ліквідаційної комісії запропонувати ОСОБА_1 іншу посаду та перевести за її згодою, суд зазначає наступне.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" (Artico c. Italie) від 13 травня 1980).

В зв`язку з цим суд зазначає, що вищезазначені позовні вимоги ОСОБА_1 є теоретичними та передчасними, а тому не підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України, передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Суд також зазначає, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати.

Судом в ході розгляду даної справи встановлено, що позивач був звільнений 08 січня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Оскільки позивач звільнений з 08 січня 2020 року, то для обчислення середньомісячної заробітної плати слід брати 2 календарні місяці роботи, що передують 08 січня 2020 року, тобто листопад та грудень 2019 року.

За приписами абзацу третього пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В пункті 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно наявної у матеріалах справи довідки від 11.02.2020 №6.2/38/2020/112, виданої Головним територіальним управлінням юстиції у Житомирській області, середньомісячна заробітна плата позивача складає 15405,81 грн., а середньоденна 733,61 грн.

При цьому, тривалість вимушеного прогулу позивача з дати звільнення до дня постановлення рішення у справі, становить 227 робочих днів (з 08.01.2020 по 26.11.2020).

Таким чином розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 166529,47 гривень (227 днів х 733,61 грн. = 166529,47 грн).

Вимога позивача про стягнення середнього заробітку солідарно з двох відповідачів не можуть бути задоволені, оскільки позивач перебувла у трудових відносинах безпосередньо з Головним територіальним управлінням юстиції у Житомирській області.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що стягненню з Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 166529,47 гривень.

З приводу вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 з відповідачів у солідарному порядку нанесену моральну шкоду в сумі 18252,00 суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювана та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Аналіз наведеної норми законодавства вказує, що саме по собі порушення прав особи ще не свідчить про заподіяння їй моральної шкоди, оскільки така шкода повинна мати певний прояв у вигляді, зокрема, фізичних та/або душевних страждань, приниженні честі і гідності тощо, і наявність таких обставин повинна довести особа, яка вважає, що їй заподіяно моральну шкоду.

Зважаючи на наведене вище, оцінивши і проаналізувавши надані позивачем пояснення та докази, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що оскаржуваними діями (бездіяльністю) відповідачів їй заподіяно моральну шкоду, а саме позивач не надала належних пояснень та будь-яких доказів того, в чому полягає така шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у справі №818/1429/17 від 25.04.2019 та у справі №818/1393/17 від 12.11.2019.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується у зв`язку з тим, що судовий збір сплачений позивачем за позовну вимогу у задоволенні якої відмовлено.

На підставі п.2-3 ч.1ст.371 КАС України рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць слід допустити до негайного виконання.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати накази Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 №2381/1 "Про звільнення ОСОБА_1 " та наказ від 08.01.2020 № 2/3 "Про внесення змін до наказу Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.12.2019 №2381/1 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити з 08.01.2020 ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Житомирській області.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (Майдан Соборний,1, м. Житомир, 10014, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , інд. код НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.01.2020 по 26.11.2020, в розмірі 166529,47 грн.

Визнати протиправною бездіяльність Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 24 грудня 2019 року.

Зобов`язати Центрально-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції розглянути заяву ОСОБА_1 від 24 грудня 2019 року з урахуванням висновків, викладених в даному судовому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з питань нотаріату Головного територіального управління юстиції у Житомирській області з 08 січня 2020 року та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Чернова