Справа № 500/394/20
Суддя: Мірінович Уляна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/394/20

30 листопада 2020 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючої судді Мірінович У.А. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

До Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області , в якій просить визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення - рішення № 2 від 26.09.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій на суму 24561 грн;

- податкове повідомлення - рішення № 2 від 26.09.2019, яким занижено від`ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту на суму 2044грн;

- податкове повідомлення - рішення № 2 від 26.09.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб з врахуванням штрафних (фінансових) санкцій на суму 29685,60 грн;

- податкове повідомлення - рішення № 2 від 26.09.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб - військовий збір з врахуванням штрафних (фінансових) санкцій на суму 2473,80 грн;

- податкове повідомлення-рішення № 0-1900 від 26.09.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 16220,55 грн;

- податкове повідомлення - рішення № 2 від 26.09.2019, яким застосовано штрафну санкцію на суму 170 грн;

- податкове повідомлення - рішення № 2 від 26.09.2019, яким застосовано штрафну санкцію на суму 510 грн;

- податкове повідомлення - рішення № 2 від 26.09.2019, яким застосовано штрафну санкцію на суму 510 грн;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) єдиного внеску № Ф- від 26.09.2019 в сумі 191796,72 грн;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 27177,35 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем - Головним управлінням ДПС у Тернопільській області, проведено документальну позапланову виїзну перевірку підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і збрів за період з 01.01.2017 р. по 31.12.2018 р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017р. по 31.12.2018р.

Однак, позивач не погоджується із висновками акту перевірки та в якості доказів наводить мотиви безпідставності та суперечності висновків акту перевірки, що зводяться до такого.

Податковому органу при перевірці було надано відомості про нарахування та виплату ФОП ОСОБА_1 заробітної плати у 2017-2018 рр., що прямо випливає із самого акту перевірки, в якому ревізор констатує факт дослідження ним відомостей стосовно нарахування та виплати заробітної плати за 2017-2018 рр., а також наголошує на тому, що в акті перевірки зазначено про не встановлення контролюючим органом у ФОП ОСОБА_1 заборгованості із виплати заробітної плати перед найманими працівниками .

Щодо не сплати та порушення строків сплати військового збору, позивач вказує на неточності розрахунку несплачених та несвоєчасно сплачених податкових зобов`язань у акті перевірки податкового органу, що має наслідком невірне визначення розміру штрафних санкцій у оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях.

Стосовно висновку відповідача про наявність у позивача двох об`єктів оподаткуванням податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, позивачем не заперечується факт належності вказаного податковим органом нерухомого майна йому на праві приватної власності, водночас він акцентує увагу на тому, що належна йому нежитлова нерухомість, згідно вимог пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, належить до пропільгованої категорії нежитлової нерухомості та виключає у платника податків обов`язок по нарахуванню та сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості .

Позивач звертає увагу суду на відсутність у нього обов`язку відповідно до вимог пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України, подавати у контролюючий орган Повідомлення за формою № 20-ОПП з причин відсутності у нього, в силу пільги визначеної пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, об`єктів оподаткування.

Щодо не відображення ФОП ОСОБА_1 у відомостях форми 1-ДФ за 2017-2018 роки сум нарахування та виплати доходу фізичним особам-підприємцям з якими позивач перебував у господарських відносинах, позивач наголошуєш про відсутність у неї можливості обрання будь-якого належного способу захисту стосовно виявленого порушення, адже в акті перевірки не наведено аналізу тих господарських взаємовідносин позивача, дослідивши які контролюючий орган виявив допущені нею порушення вимог податкового законодавства.

Оскаржуючи податкове повідомлення-рішення про застосування штрафу у розмірі 510 гривень за не ведення Книги обліку доходів і витрат, позивач звертає увагу суду на порушення податковим органом порядку складення та кваліфікації податкового правопорушення за яке застосовано штраф у розмірі 510 гривень, що має своїм наслідком, на думку позивача, визнання протиправним та скасування такого повідомлення-рішення.

Позивач також не погоджується із висновками контролюючого органу про заниження ФОП ОСОБА_1 податкових зобов`язань з податку на додану вартість у четвертому кварталі 2018 року (грудень) на суму 18418,00грн. та завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду та в обґрунтування своєї позиції звертає увагу суду на те, що дизельне паливо в об`ємі - 4300л. перебуває на зберіганні у модулі заправки, яка розташована на території де здійснює свою діяльність позивач, а документи, що підтверджують купівлю резервуару для паливо-мастильних матеріалів було представлено податковому органу при проведенні перевірки. Додатково наголошує і на тому, що підчас проведення перевірки відповідача було повідомлено про те, що ФОП ОСОБА_1 вживає заходи спрямовані на отримання дозволу від уповноваженого державного органу на експлуатацію паливо-роздавального модуля.

Ухвалою суду від 10.20.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено у справі підготовче судове засідання.

20.02.2020 року представник відповідача подав клопотання про продовження строку на подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 .

Суд ухвалою від 04.03.2020 продовжив строки подачі відзиву до 06.03.2020 та оголосив перерву до 31.03.2020.

06.03.2020 відповідач подав відзив на позовну заяву з додатками (акр. справи 142-188).

У поданому відзиві відповідач зазначає, що за результатами проведеного контрольно-перевірочного заходу щодо ФОП ОСОБА_1 встановлено завищення документально підтверджених витрат між витратами зазначеними в податкових деклараціях про майновий стан і доходи та в додатку Ф2 до декларації та даними отриманими податковим орган при проведенні документальної перевірки за 2017 рік на суму завищення 744622,00 грн. та за 2018 рік на суму завищення 868921,00грн. Такі суми завищення податковий орган обґрунтовує тим, що в ході проведення перевірки, при дослідженні банківських виписок по руху коштів на розрахункових рахунках ФОП ОСОБА_1 за охоплених перевіркою період, виявлено факти виплати найманим працівникам заробітної плати готівковими коштами без документального підтвердження зняття таких із розрахункових рахунків позивача на загальну суму виплат 1613543,00грн.

В результаті завищення документально підтверджених витрат в обревізованому періоді, відповідачем зроблено висновок про заниження ФОП ОСОБА_1 чистого оподаткованого доходу у 2017-2018 рр. на загальну суму заниження 1613543,00грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 290437,74 грн. З урахуванням самостійно задекларованих у 2017-2018 рр. сум податку на доходи фізичних осіб до сплати позивачем та виявлених порушень податковим органом за результатами перевірки, до сплати позивачу нараховано податку на доходи фізичних осіб за 2017 рік- 24339,50 грн та за 2018 рік - 29136,13 грн.

Вказане порушення вплинуло на заниження ФОП ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у 2017-2018 рр. на загальну суму 191796,72 грн. в результаті чого застосовано штрафну санкцію у розмірі 27177,35грн (вимога про сплату боргу (недоїмки) від 26.09.2019 року №Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 26.09.2019 року №).

В ході проведення перевірки відповідачем також встановлено не сплату військового збору в сумі 1767,00 грн. та порушення термінів сплати військового збору до бюджету в результаті чого застосовано штрафну санкцію у розмірі 706,80 грн (податкове повідомлення-рішення №2 від 26.09.2019), а також встановлено не сплату податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб до бюджету в сумі 21204,00грн та порушення термінів сплати податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб до бюджету в результаті чого застосовано штрафну санкцію у розмірі 8481,60грн (податкове повідомлення-рішення №2 від 26.09.2019).

При перевірці відповідач дійшов висновку і про наявність у позивача двох об`єктів оподаткуванням податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 111, 5 кв. м та 356,8 кв. м. та визначив ФОП ОСОБА_1 податкові зобов`язання за два податкові періоди на загальну суму 16212,5 грн. (податкове повідомлення-рішення №0-1900 від 26.09.2019).

Відповідачем також зафіксовано допущені позивачем порушення в частині подання з помилками та неподання відомостей Податкового розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, сум утриманого з них податку (форма №1-ДФ), не ведення книги обліку доходів та не подання Повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (форма №20-ОПП) та накладено штрафи у розмірі 510грн, 170грн та 170грн. відповідно податкові повідомлення-рішення №2, №2 та №2 від 26.09.2019.

Податковий орган зазначив, що позивач в охоплений перевіркою період є платником податку на додану вартість на загальних підставах, позаяк перебував на загальній системі оподаткування, податковий орган встановив заниження ФОП ОСОБА_1 податкових зобов`язань з податку на додану вартість у четвертому кварталі 2018 року (грудень) на суму 18418,00 грн. та завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Таке заниження податкових зобов`язань та завищення суми від`ємного значення, на думку відповідача, відбулось через використання позивачем 4300л. дизельного палива в операціях, які не є господарською діяльністю платника податків чим порушено вимоги пп. г) 198.5 п. 198.5 статті 198 та п.185.1 статті 185, п.189.1 статті 189 Податкового кодексу України (податкові повідомлення-рішення №2 та №2 від 26.09.2019).

18.03.2020 позивач подав відповідь на відзив (арк. справи 190-196).

Ухвалою суду від 23.10.2020 року внесеною до протоколу судового засідання, за згодою представників сторін, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження, відповідно до частини третьої статті 194 КАС.

Дослідивши подані до суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Відповідно до вимог пункту 75.1 статті 75 ПК контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Судом встановлено, що Головним управлінням ДПС у Тернопільській області, проведено документальну позапланову виїзну перевірку підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і збрів за період з 01.01.2017 р. по 31.12.2018 р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017р. по 31.12.2018р.

За результатами перевірки, відповідачем складено акт від 09.09.2019 р. №21/19-00-33-02/ НОМЕР_1 , у якому зафіксовано наступні порушення, а саме:

- несплату до бюджету податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок в сумі 21204,00 грн, чим порушено підпункт 14.1.156, 14.1.175 пункту 14.1. статті 14, пункту 31.1. статті 31, пункту 54.2 статті 54, підпункту 54.3.5 пункту 54.3 статті 54, абзацу 2 пункту 57.1 статті 57, пункту 131.2 статті 131, підпункту 168.1.1, 168.1.2, 168.1.4, 168.1.5, 168.1.6, пункту 168.1 статті 168, підпункту «а», «г» пункту 176.2 статті 176 розділу IV Податкового кодексу України;

- несвоєчасне перерахування до бюджету податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, чим порушено вимоги пункту 168.1.1, 168.1.2, 168.1.4, 168.1.5, 168.1.6, пункту 168.1 статті 168, підпункту «а», «г» пункту 176.2 статті 176 розділу IV Податкового кодексу України;

- підпункту пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, Наказу ДПА України №1020 від 24.12.2010 «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма №1-ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку», Наказу Міністерства фінансів України №4 від 13.01.2015 «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма №1-ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку»;

- заниження податкових зобов`язань з військового збору з доходів, отриманих самозайнятою особою в сумі 24203,15 грн, чим порушено вимоги підпункту 1.2 пункту 16-1 Підрозділу 10 «Інших перехідних положень» Податкового кодексу України;

- несплату до бюджету військового збору в сумі 1767,00 грн та несвоєчасне перерахування військового збору за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 чим порушено вимоги пункту 168.1.2, 168.1.5 пункту 168.1 статті 168, підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 розділу IV Податкового кодексу України;

- заниження сплати єдиного внеску на суму 191796,72 грн, чим порушено вимоги абзацу 1 пункту 2 частини 1 статті 7 та пункту 2 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464 від 08.07.2010;

- не нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за об`єкти нежитлової нерухомості чим занижено суму податкового зобов`язання на суму 16212,55 грн. та порушено вимоги підпункту 266.7.5 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України;

- не подання Повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (форма №20-ОПП) чим порушено вимоги пункту 63 статті 63 Податкового кодексу України;

- заниження суми податкового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 18418 грн, чим порушено вимоги підпункту «г» 198.5 пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України;

- заниження об`єкту оподаткування податку на доходи фізичних осіб в результаті чого донараховано податкових зобов`язань на суму 290434,74 грн. та порушено пункт 177.2 та 177.4 статті 177 Податкового кодексу України;

- не ведення книги обліку доходів та витрат чим порушено вимоги пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України;

За результатами перевірки, на підставі акту від 09.09.2019 р. №21/19-00-33-02/ НОМЕР_1 , відповідачем прийнято оскаржені рішення, а саме:

1. податкові повідомлення-рішення від 26.09.2019 року:

-№2 форми «Р» про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму донарахувань 24561 грн, в тому числі 16374 грн. за податковими зобов`язаннями та 8187 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

-№2 форми «В4» про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 2044 грн.;

-№2 форми «Д» про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на загальну суму донарахувань 29685,6 грн, в тому числі 21204 грн. за податковими зобов`язаннями та 8481,60 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

-№2 форми «Д» про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір на загальну суму донарахувань 2473,80 грн, в тому числі 1767 грн за податковими зобов`язаннями та 706,80 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

-№0-1900 форми «Ф» про визначення суми податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за два податкові періоди на загальну суму 16212,5 грн;

-№2 форми «ПС» про накладення штрафу у розмірі 170 грн.;

-№2 форми «ПС» про накладення штрафу у розмірі 510 грн.;

-№2 форми «ПС» про накладення штрафу у розмірі 510 грн.;

2.вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 26.09.2019 року №Ф- про сплату заборгованості з єдиного внеску в сумі 191796,72 грн.;

3. рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 26.09.2019 року № в розмірі 27177,35 грн.

Щодо правомірності винесеного відповідачем податкового повідомлення-рішення від 26.09.2019 року №2 форми «Р» про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) та №2 форми «В4» про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 2044грн, встановлено, що позивач в охоплений перевіркою період, був платником податку на додану вартість на загальних підставах та подавав у податковий орган загальну декларацію з податку на додану вартість.

Податковим кодексом України у підпункті 14.1.138 пункту 14.1 статті 14 дано визначення поняттю «основних засобів» та передбачено, що основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 20000 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 20000 гривень і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи);

ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Як слідує з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, що в охоплений перевіркою період, позивач здійснив купівлю товарно-матеріальних цінностей, а саме дизельного пального.

В свою чергу, згідно норми статті 198 Податкового кодексу України, зокрема пункт 198.5, встановлюють обов`язок платнику податку нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

При цьому абзац шостий пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України передбачає, що у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи в подальшому починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів, платник податку може зменшити суму податкових зобов`язань, що були нараховані відповідно до цього пункту, на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, зазначеної в абзаці першому цього пункту, зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Таким чином, обов`язок доведення використання платником податків товарів/послуг, необоротних активів в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу) та , як наслідок, виникнення обов`язку у платника податків нарахувати «компенсаційні» зобов`язання з податку на додану вартість на підставі п.198.5 - лежить на податковому органі.

Відповідач в акті документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 зазначив, що проведеним аналізом руху товарно-матеріальних цінностей, з використанням даних регістрів отриманих та виданих податкових накладних, даних податкових накладних на придбання та реалізацію ТМЦ, актів виконаних робіт, актів списання, довідки ФОП ОСОБА_1 про залишки товарно-матеріальних цінностей станом на 31.12.2018 встановлено відсутність на залишку та в реалізації у фізичної особи-підприємця дизельного пального в об`ємі - 4 300 л. на суму 110510,00 грн, з них ПДВ - 18418,00 грн.

Проте, на вимогу суду, відповідачем не надано жодного доказу відсутності у позивача станом на 31.12.2018 на залишку та в реалізації у фізичної особи-підприємця дизельного пального в об`ємі - 4300 л. в той час, як позивачем до позовної заяви додано Договір №24/05 від 24 травня 2017 року та Специфікації №1 до Договору №24/05 від 24 травня 2017 року згідно умов яких, ФОП ОСОБА_1 (покупець) придбала у ФОП ОСОБА_4 (постачальник) пластикову ємкість моделі «FuelMaster 5000L» вартістю 111275,00 грн з ПДВ, яка являється резервуаром для ПММ (арк. справи 76-78).

Представником позивача також надано суду належним чином засвідчену копію Дозволу №242.19.61. Управління Держпраці у Тернопільській області на експлуатацію устаткування підвищеної небезпеки, а саме: обладнання, призначене для експлуатації в потенційно вибухонебезпечному середовищі: паливо-роздавальний модуль «FuelMaster 50001», зав. №0030014, рік випуску 2016, країна виробник - Польща, який видано на підставі в т. ч. висновку експертизи ТОВ «Компанія «Центр ЛТД» №7-19 від 18.11.2019 (арк. справи 75).Також, надано лист-роз`яснення, відповідно до якого, в позивача на залишку станом на 31.12.2018 наявне дизельне паливо в кількості 4300 л. на суму 110 510,00 грн, яке зберігається у модулі заправки, який розташований на території пекарні (акр. справи 44).

Крім того, позивачем подано акти списання ПМП в розрізі автомобілів за період з січня 2018 року по грудень 2018 року та за період з січня 2017 року по грудень 2017 року, які, на думку суду, підтверджують використання в межах господарської діяльності закуплених паливно-мастильних матеріалів (арк. справи 79-126).

Надаючи оцінку поданим сторонами у справі доказам, в сукупності з встановленими обставинами у справі, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено та не підтверджено належними доказами використання позивачем товарів/послуг, необоротних активів в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку та, як наслідок, виникнення обов`язку у позивача нарахувати «компенсаційні» зобов`язання з податку на додану вартість на підставі п.198.5 Податкового Кодексу України. Відповідно, податкові повідомлення - рішення від 26.09.2019 року №2 форми «Р» та №2 форми «В4» винесені не обґрунтовано та безпідставно, а тому такі є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Щодо правомірності винесеного відповідачем податкового повідомлення-рішення від 26.09.2019 року №0-1900 форми «Ф» про визначення суми податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за два податкові періоди на загальну суму 16212,5 грн судом встановлено, що у власності ФОП ОСОБА_1 перебуває цілісний майновий комплекс, що складається із:

нежитлових приміщень загальною площею 111,5кв.м. - цех по виробництву хлібобулочних виробів, який згідно із Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 відноситься до підкласу 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості» та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на нерухоме майно №32809612 від 28.01.2015 року (арк. справи 70);

пекарня з побутовими спорудами, загальною площею 356,8 кв. м., яка згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДУ 018-2000 відноситься до підкласу 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості» та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 від 31.10.2011 року (арк. справи 72).

Пунктом 4.4 статті 4 ПК визначено, що установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період).

Суд встановив, що рішеннями Чернелево-Руської сільської ради №139 від 08.02.2017 та №273 від 21.12.2017, визначено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 та на 2018 роки на рівні 0,5 % розміру мінімальної заробітної плати за 1 квадратний метр бази оподаткування (арк. справи 176-187).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 № 1801-VIII установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3200 гривні.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 № 2246-VIII установлено у 2018 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні.

Враховуючи те, що позивач є власником зазначеного нерухомого майна, відповідач прийняв податкове повідомлення - рішення, яким визначив суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості в розмірі 7492,80грн за податковий період 2017 р. та 8719,75 грн за податковий період 2018р.

Згідно статті 265 ПК податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК).

Положеннями підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, підпунктом є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 ПК податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 ПК).

Таким чином, підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм будівлі промисловості, лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Прислівник зокрема вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.

Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета будівлі промисловості, оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.

При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обираючи за вихідне поняття промисловість, у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки будівлі промислові, які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт ґ підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівель промисловості, зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств ( підпункт є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій будівлі промислові, законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

При цьому, оскільки саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, то він може в подальшому змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище.

Таке застосування вказаної правової норми відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (підпункт 4.1.2 пункту 4.1 статті 4 ПК), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (підпункт 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 ПК) і нейтральності оподаткування (підпункт 4.1.8 пункту 4.1статті 4 ПК).

Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17, а тому відповідно до статті 242 КАС суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, суд звертає увагу на те, що у зазначеній постанові зазначений суд вирішив частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 справа № 806/2676/17, що застосування підпункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформував новий правовий висновок, відповідно до якого визначив, що застосування підпункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України зі стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу Будівлі нежитлові (група 125 Будівлі промислові та склади клас 1251 Будівлі промисловості). Зокрема, до будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 Будівлі промисловості, що включає підкласи: 1251.1. Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості; 1251.2. Будівлі підприємств чорної металургії; 1251.3. Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості; 1251.4. Будівлі підприємств легкої промисловості; 1251.5. Будівлі підприємств харчової промисловості; 1251.6. Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості; 1251.7. Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості; 1251.8. Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфорово-фаянсової промисловості; 1251.9. Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне.

Згідно із положеннями Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 № 530, промисловими вважаються підприємства, які відносяться до секцій: В Добувна промисловість та розроблення кар`єрів; С Переробна промисловість, зокрема виробництво харчових продуктів, напоїв, тютюнових виробів, текстильне виробництво, виробництво шкіри, виробів зі шкіри та інших матеріалів, виробництво паперу та паперових виробів, поліграфічна діяльність, тиражування записаної інформації тощо; О Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря; Е Водопостачання, каналізація, поводження з відходами; І Будівництво.

В державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000 об`єктами класифікації є будівлі виробничого і невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення. До групи Будівлі промислові та склади належать будівлі промислового призначення (фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо).

Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 55 ГК України суб`єктами господарювання є юридичні та фізичні особи. У частині першій статті 62 ГК України встановлено, що організаційною формою господарювання є, крім іншого, підприємство, яке є самостійним суб`єктом господарювання, що створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. При цьому, згідно до частини першої статті 63 ГК України, в Україні може діяти приватне підприємство, що діє на основі приватної власності громадян чи суб`єкта господарювання (юридичної особи).

В свою чергу, відповідно до частини другої статті 81 ЦК України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу.

Водночас, відповідач в акті документальної перевірки зазначає, що в охоплений перевіркою період основними видами діяльності позивача як фізичної - особи підприємця, зокрема є: КВЕД 10.71 - виробництво хліба та хлібобулочних виробів.

Таким чином, враховуючи те, що зазначене нерухоме майно позивача за всіма своїми будівельно - технічними характеристиками є промисловими будівлями, суд дійшов висновку, що таке майно у розумінні підпункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті Податкового кодексу України, не може виступати об`єктом оподаткування, а податкове повідомлення-рішення від 26.09.2019 року №0-1900 прийнято відповідачем не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та Податковим кодексом України, а тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо виявлених перевіркою порушень в частині не сплати військового збору в сумі 1767,00 грн. та порушення термінів сплати військового збору до бюджету в результаті чого застосовано штрафну санкцію у розмірі 706,80 грн. (податкове повідомлення-рішення №2 від 26.09.2019), а також не сплати податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб до бюджету в сумі 21204,00 грн. та порушення термінів сплати податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб до бюджету в результаті чого застосовано штрафну санкцію у розмірі 8481,60 грн. (податкове повідомлення-рішення №2 від 26.09.2019) судом встановлено наступне.

Так, позивач не погоджуючись із даними податковими повідомленнями-рішеннями, мотивує свою позицію виключно шляхом вказівки на невірність проведеного в акті перевірки розрахунку не сплачених сум ПДФО, не спростувавши при цьому пропуску термінів сплати як податку на доходи фізичних осіб, так і військового збору.

Судом встановлено, що виявлені відповідачем порушення в частині не сплати військового збору в сумі 1767,00 грн, порушення термінів сплати військового збору до бюджету в результаті чого застосовано штрафну санкцію у розмірі 706,80грн, а також не сплати податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб до бюджету в сумі 21204,00 грн. та порушення термінів сплати податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб до бюджету в результаті чого застосовано штрафну санкцію у розмірі 8481,60 грн. ні в акті перевірки ні у поданому відзиві на позовну заяву жодним чином не обґрунтовано з посиланням на відповідні документи бухгалтерського та податкового обліку (в т. ч. з посиланням на номер та дату платіжних документів тощо), а відображено виключно у табличній формі із допущенням явних арифметичних помилок, як от: "проведеною перевіркою встановлено не сплачене податкове зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб до бюджету у сумі 21204,00 грн", де сума донарахованого позивачу податку відповідачем обчислена шляхом проведення математичної дії.

Згідно правової позиції, що міститься у постанові Верховного Суду України від 10.09.2013 у справі № 21-237а13 (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 33770792) акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

У таблиці 3 на сторінці 15-16 акту перевірки по податку на доходи фізичних осіб, а також у таблиці на сторінці 25 акту перевірки по розрахунках військового збору, податковим органом проведено дослідження повноти та своєчасності нарахування та перерахування ФОП ОСОБА_1 податку на доходи фізичних осіб та військового збору у період з 01.01.2017 по 31.12.2018 років

Так, Інструкцією Про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 р. № 291 визначено, що рахунок 64 "Розрахунки за податками й платежами" призначено для узагальнення інформації про розрахунки підприємства за усіма видами платежів до бюджету, включаючи податки з працівників підприємства, та за фінансовими санкціями, що справляються в дохід бюджету. На цьому рахунку також узагальнюється інформація про інші розрахунки з бюджетом, зокрема за субсидіями, дотаціями та іншими асигнуваннями.

Облік податків, які нараховуються та сплачуються відповідно до чинного законодавства (податок на прибуток, податок на додану вартість інші податки) ведеться на субрахунку 641 "Розрахунки за податками".

Відповідачем встановлено, що ФОП ОСОБА_1 у період з 01.01.2017 по 31.12.2018 років згідно Кт. - 641 субрахунку "Розрахунки за податками" самостійно нараховано 509564,37 грн податку на доходи фізичних осіб, а згідно Дт. - 641 субрахунку "Розрахунки за податками" - перераховано у бюджет 456902,21 грн.

Відповідно, податковим органом на кінець обревізованого періоду виведено сальдо у сумі 52662,16 грн (509565,37 - 456902,21).

Отже, сума самостійно нарахованого та не сплаченого позивачем в охоплений перевіркою період, податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб становить 21204 грн, яке обчислено шляхом різниці між встановленим сальдо на кінець охопленого перевіркою періоду у сумі 52662, 16 грн та сумою податку за грудень 2018 року - 31458,16 грн, строк сплати якого не настав у обревізованому періоді.

Аналогічно відповідачем обчислено й суму військового збору самостійно нарахованого та не сплаченого позивачем в охоплений перевіркою період, а саме: Кт. - 641 субрахунку "Розрахунки за податками" самостійно нараховано 42373,56 грн військового збору, а згідно Дт. - 641 субрахунку "Розрахунки за податками" - перераховано у бюджет 37985,04 грн.

Відповідно, податковим органом на кінець обревізованого періоду виведено сальдо у сумі 4388,52 грн (42373,56 - 37985,04), а сума самостійно нарахованого та не сплаченого позивачем в охоплений перевіркою період, військового збору становить 1767,00 грн, яке обчислено шляхом різниці між встановленим сальдо на кінець охопленого перевіркою періоду у сумі 4 388,52 грн та сумою військового збору за грудень 2018 року - 2621,56 грн, строк по сплаті якого не настав у обревізованому періоді.

Відповідно до вимог підпункту 168.1.5. пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Пунктом 126.1. статті 126 Податкового кодексу України встановлено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Судом встановлено порушення позивачем термінів сплати самостійно нарахованого ФОП ОСОБА_1 зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у серпні, вересні та жовтні 2018 року, за що податковим органом нараховано штрафні санкції у сумі 8481,60 грн. та самостійно нарахованого позивачем військового збору у серпні, вересні та жовтні 2018 року за що податковим органом нараховано штрафні санкції у сумі 706,8 грн.

Таким чином, вимоги позивача про скасування податкового повідомлення-рішення №2 від 26.09.2019 та податкове повідомлення-рішення №2 від 26.09.2019, є не обґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення.

Щодо наступної вимоги, суд зазначає, пунктом 177.10. статті 177 Податкового кодексу України, передбачено, що фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Для реєстрації Книги обліку доходів і витрат фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу за місцем обліку примірник Книги у разі обрання способу ведення Книги у паперовому вигляді.

Відповідно до вимог п.121.1 статті 121 Податкового кодексу України (в редакції що діяла на момент застосування штрафних санкцій), незабезпечення платником податків зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів протягом установлених статтею 44 цього Кодексу строків їх зберігання та/або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 510 гривень.

Як слідує з акту перевірки, відповідачем встановлено порушення позивачем вимог п.121.1 статті 121 Податкового кодексу України, проте, позивачем ні в ході перевірки, ні в ході судового розгляду справи не спростовано факт не ведення Книги обліку доходів і витрат у ФОП ОСОБА_1 в період 2017-2018 рр. Крім того, судом не приймаються до уваги твердження позивача про відсутність в останнього обов`язку, щодо ведення такої книги, оскільки зазначені вимоги передбачені положеннями пункту 177.10. статті 177 Податкового кодексу України, які поширюються і є обов`язковими для позивача, як фізичної - особи підприємця, а тому вимоги позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 2 форми "ПС" про накладення штрафу у розмірі 510 грн, також не підлягають до задоволення.

В свою чергу, щодо наступного порушення вимог податкового законодавства, суд зазначає, пунктом 63.3. статті 63 Податкового кодексу України передбачено, що з метою проведення податкового контролю платники податків підлягають реєстрації або взяттю на облік у контролюючих органах за місцезнаходженням юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, місцем проживання особи (основне місце обліку), а також за місцем розташування (реєстрації) їх підрозділів, рухомого та нерухомого майна, об`єктів оподаткування або об`єктів, які пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (неосновне місце обліку).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, може прийняти рішення про зміну основного та неосновного місця обліку великого платника податків.

Об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням, є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.

Платник податків зобов`язаний стати на облік у відповідних контролюючих органах- за основним та неосновним місцем обліку, повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані із оподаткуванням згідно із Порядком обліку платників податків, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 №1588, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29.12.2011 за №1562/20300.

Пунктом 8.1 розділу VIII Порядку встановлено, що платник податків зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку шляхом подання повідомлення за формою №20-ОПП.

Пунктом 117.1. статті 117 Податкового кодексу України встановлено, що неподання у строки та у випадках, передбачених цим Кодексом, заяв або документів для взяття на облік у відповідному контролюючому органі, реєстрації змін місцезнаходження чи внесення інших змін до своїх облікових даних, неподання виправлених документів для взяття на облік чи внесення змін, подання з помилками чи у неповному обсязі, неподання відомостей стосовно осіб, відповідальних за ведення бухгалтерського обліку та/або складення податкової звітності, відповідно до вимог встановлених цим Кодексом, тягнуть за собою накладення штрафу на самозайнятих осіб у розмірі 170 гривень, на юридичних осіб, відокремлені підрозділи юридичної особи чи юридичну особу, відповідальну за нарахування та сплату податків до бюджету під час виконання договору про спільну діяльність, - 510 гривень.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 використовує у своїй господарській діяльності власні нежитлові приміщення, а саме: цех по виробництву хлібобулочних виробів знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на нерухоме майно №32809612 від 28.01.2015 року (арк. справи 70); пекарню з побутовими спорудами, загальною площею 356,8 кв. м., знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_2 від 31.10.2011 року (арк. справи 72).

Проте, позивачем всупереч вимог Пункту 8.1 розділу VIII Порядку не подано у строки та у порядку передбаченому Податковим Кодексом України, заяв та документів для взяття на облік у відповідному контролюючому органі використовувані у своїй господарській діяльності власні нежитлові приміщення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно встановлено порушення та винесено податкове повідомлення-рішення № 2 форми "ПС" від 26.09.2019 про накладення штрафу у розмірі 170 грн, та позивачем ні в ході перевірки, ні підчас розгляду справи судом, не спростовано неподання ФОП ОСОБА_1 в 2018 році Повідомлення по формі №20-ОПП, а тому позовні вимоги в цій частині також не підлягають до задоволення.

Щодо наступної вимоги, суд зазначає наступне, що за результатами проведеної перевірки ФОП ОСОБА_1 відповідачем встановлено завищення документально підтверджених витрат між витратами зазначеними в податкових деклараціях про майновий стан і доходи та в додатку Ф2 до декларації та даними отриманими податковим орган при проведенні документальної перевірки за 2017 рік на суму завищення 744622,00 грн. та за 2018 рік на суму завищення 868921,00 грн. Такі висновки, щодо завищення документально підтверджених сум витрат податковий орган обґрунтовує тим, що в ході проведення перевірки, при дослідженні банківських виписок по руху коштів на розрахункових рахунках ФОП ОСОБА_1 за охоплених перевіркою період, виявлено факти виплати найманим працівникам заробітної плати готівковими коштами без документального підтвердження зняття таких із розрахункових рахунків позивача на загальну суму виплат 1613543,00 грн.

Таким чином, в результаті завищення документально підтверджених витрат в обревізованому періоді, відповідачем зроблено висновок про заниження ФОП ОСОБА_1 чистого оподаткованого доходу у 2017-2018 рр. на загальну суму заниження 1613543,00 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 290437,74 грн. З урахуванням самостійно задекларованих у 2017-2018 рр. сум податку на доходи фізичних осіб до сплати позивачем та виявлених порушень податковим органом за результатами перевірки, до сплати позивачу нараховано податку на доходи фізичних осіб за 2017 рік- 24339,50 грн та за 2018 рік - 29136,13 грн.

Вказане порушення вплинуло на заниження ФОП ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у 2017-2018 рр. на загальну суму 191 796,72 грн. в результаті чого застосовано штрафну санкцію у розмірі 27177, 35 грн.

Проте, відповідачем у підпункті 2.3.3. пункту 2.3 розділу 2 акту перевірки вказано, що при перевірці дотримання вимог Кодексу законів про працю, Закону України «Про оплату праці», вимог бухгалтерського, статистичного, фінансового діючого законодавства, вимог трудового законодавства стосовно оформлення трудових взаємовідносин та обліку робочого часу - порушень не встановлено. Також відповідач зазначив, що в результаті аналізу табелів робочого часу та відомостей нарахування заробітної плати працівникам, штатного розпису керівників, спеціалістів та службовців, встановлено наявність і чисельність працівників за основним місцем роботи, сумісників, договірників, кількість особових рахунків станом на 31.12.2018 у кількості 35 осіб. В той же час, контролюючий орган також робить висновок у пп. 2.3.4. акту перевірки про відсутність порушень позивачем в частині дотримання ним вимог Податкового кодексу України стосовно відображення взаємовідносин роботодавця з працівниками, правильності нарахування та утримання податку на доходи фізичних осіб.

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги твердження податкового органу про завищення документально підтверджених витрат в обревізованому періоді, та відповідно заниження ФОП ОСОБА_1 чистого оподаткованого доходу у 2017-2018 рр. на загальну суму заниження 1613543,00 грн., оскільки виплата найманим працівникам заробітної плати готівковими коштами, без документального підтвердження зняття таких коштів із розрахункових рахунків позивача не свідчить, та не може бути самостійною та достатньою підставою для висновків, щодо відсутності понесених платником податків витрат на оплату праці найманих працівників.

Більше того, відповідач у своєму ж акті перевірки але у іншому його розділі, констатує відсутність порушень позивачем дотримання вимог Податкового кодексу України стосовно відображення взаємовідносин роботодавця з працівниками, правильності нарахування та утримання податку на доходи фізичних осіб, що дає суду підстави вважати, що податковим органом безпідставно зменшено витрати ФОП ОСОБА_1 за 2017 рік на суму 744622,00 грн. та за 2018 рік на суму 868921,00 грн.

З урахуванням зазначеного, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 26.09.2019 року №Ф- про сплату заборгованості з єдиного внеску в сумі 191 796,72 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 26.09.2019 року № в розмірі 27177,35 грн, є неправомірними та підлягають скасуванню.

Щодо наступної вимоги, судом встановлено, що при винесені податкового повідомлення-рішення №2 форми «ПС» від 26.09.2019 про накладення штрафу у розмірі 510 грн, відповідач керувався пункт "б" пункту 176.2 статті 176 розділу, наказом Міністерства фінансів України № 4 від 13.01.2015 "Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма № 1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку" (далі - Наказ № 4) та встановив не відображення у відомостях форми №1-ДФ за 2017-2018 роки сум нарахування та виплати доходу фізичним особам-підприємцям, з якими ФОП ОСОБА_1 перебувала в господарських відносинах.

Відповідно до вимог пункту 119.2 статті 119 Податкового кодексу України, неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Водночас, суд зазначає, що для накладення штрафу на підставі пункту 119.2 статті 119 Податкового кодексу України, податковий орган зобов`язаний вказати не лише на вид виявленого порушення, згідно пункту 119.2 статті 119 Кодексу, але й зазначити його суть, що відповідачем зроблено не було, зокрема в акті перевірки.

З урахуванням того, що відповідно до матеріалів перевірки неможливо встановити не відображення яких сум доходу у Податкового розрахунку форми №1-ДФ допущено позивачем та, як наслідок, чи тягнуть такі порушення за собою накладення штрафу згідно пункту 119.2 статті 119 Податкового кодексу України, суд вважає, що висновки відповідача про таке допущене позивачем порушення є необґрунтованими та безпідставними, а отже податкове повідомлення-рішення №2 від 26.09.2019 є не правомірним та підлягає до скасування.

Відповідно до статей 9, 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд також звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005; пункт 89), «Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18.07.2006; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10.02.2010; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, на користь позивача підлягають до стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сума витрат, яка є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог, а саме витрати з сплати судового збору на суму 2623,44грн.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги, рішення, - задовольнити частково.

2.Визнати протиправними та скасувати:

- податкові повідомлення - рішення Головного управління ДПС у Тернопільській області від 26.09.2019 року №2 форми «Р», №2 форми «В4», №0-1900 форми «Ф», №2 форми «ПС»;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 26.09.2019 року №Ф-;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 26.09.2019 року №.

3.В задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення № 2 від 26.09.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб з врахуванням штрафних (фінансових) санкцій на суму 29685,60 грн; податкового повідомлення - рішення № 2 від 26.09.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб - військовий збір з врахуванням штрафних (фінансових) санкцій на суму 2473,80 грн; податкового повідомлення - рішення № 2 від 26.09.2019, яким застосовано штрафну санкцію на суму 170 грн; податкового повідомлення - рішення № 2 від 26.09.2019, яким застосовано штрафну санкцію на суму 510 грн, - відмовити.

4. Сягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судові витрати на суму 2623 (дві тисячі шістсот двадцять три) гривні 44 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 30.11.2020.

Реквізити учасників справи:

позивач: - Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач: - Головне управління ДПС у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Білецька, 1, м. Тернопіль,46003, ).

Головуючий суддя Мірінович У.А.