Справа № 380/3423/20
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2020-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/3423/20 пров. № А/857/9522/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Святецького В.В,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження у м. Львові суддею Грень Н.М.) в адміністративній справі № 380/3423/20 за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила стягнути з Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області (далі Дрогобицька РДА) на її користь середній заробіток за період з 01.01.2020 по 02.03.2020 в розмірі 15 261,12 грн, у зв`язку із затримкою виплати відшкодування витрат на відрядження при її звільненні з роботи.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що наказом Дрогобицької РДА від 26.12.2019 за № 177-К-І її звільнено з посади головного спеціаліста відділу містобудування та архітектури райдержадміністрації у зв`язку із скороченням чисельності та штату 31.12.2019 на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу". При звільненні з роботи їй підлягало до виплати відшкодування витрат на відрядження в розмірі 194,00 грн. Відповідно до виписки Територіально відокремленого безбалансового відділення № 10013/0242 Філії Львівського обласного управління ПАТ "Державний ощадний банк України" від 05.03.2020 відшкодування витрат на відрядження в розмірі 194,00 грн було перераховано Дрогобицькою райдержадміністрацією 02.03.2020. Отже, в період з 01.01.2020 до 02.03.2020 існувала затримка у розрахунку у зв`язку із звільненням її з роботи. Зазначає, що відповідач порушив приписи ч. 1 ст. 116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. У відповідності до ст. 117 КЗпП України це є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, який у цьому випадку становить період з 01.01.2020 по 02.03.2020.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила Дрогобицька РДА, яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та за неправильного застосування норм матеріального права. Тому просила скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ще до моменту звільнення позивача їй були нараховані та виплачені всі суми, які належали до виплати при звільненні - всього 12 374,64 грн, проведений повний розрахунок у строки, передбачені статтею 116 Кодексу законів про працю України. Зауважень щодо нарахованих грошових коштів від позивача на адресу Дрогобицької РДА не надходило. Під час звільнення позивач не заявляла про неправильність розрахунку. 02.03.2020 Дрогобицька РДА провела безготівкове зарахування на рахунок позивача грошових коштів за відрядження в сумі 194 грн, проте це не може вважатися порушенням строків, передбачених статтею 116 Кодексу законів про працю України, щодо виплати в день звільнення всіх сум, що належали позивачеві, оскільки відшкодування витрат на відрядження не входять до складу заробітної плати і не відносяться до заохочувальних чи компенсаційних виплат.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в ухвалах від 25.12.2008, справа № 6-16282вов08, від 04.02.2009, справа № 6-17656св08 і постановах від 11.10.2017, справа № 311/136/16-ц, від 06.09.2018, справа № 202/2205/26-ц.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений статтею 233 КЗпП України.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечила проти апеляційної скарги і вказав, що така не підлягає задоволенню, оскільки її доводи не свідчать про порушення судом норм ч.1 ст.233 КЗпП України, ст.ст. 116, 117 КЗпП України. Вважаючи, що висновки суду першої інстанції відповідають зазначеним законодавчим нормам, рішенню Конституційного Суду України від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012 та правовим позиціям Верховного Суду, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, наказом Дрогобицької РДА від 26.12.2019 № 177-К-І ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу містобудування та архітектури райдержадміністрації у зв`язку із скороченням чисельності та штату 31.12.2019 на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Відповідно до виписки Територіально відокремленого безбалансового відділення №10013/0242 Філії Львівського обласного управління ПАТ "Державний ощадний банк України" від 05.03.2020 відшкодування витрат на відрядження в розмірі 194,00 грн перераховано Дрогобицькою райдержадміністрацією 02.03.2020.

Позивач зазначає, що в період з 01.01.2020 до 02.03.2020 існувала затримка у розрахунку у зв`язку із звільненням з роботи, а тому, посилаючись на ст.116-117 КЗпП України, вважає, що з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за цей час затримки і звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем, при звільненні з роботи позивача, не виплачено йому всі належні йому суми, а саме відшкодування витрат на відрядження в розмірі 194,00 грн, чим порушено вимоги частини першої статті 116 КЗпП України.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи і є частково правильними з огляду на таке.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України, зокрема, визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З наведеного видно, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Враховуючи зазначене, а також те, що при звільненні позивача їй не було виплачено відшкодування витрат на відрядження в розмірі 194,00 грн, відповідач зобов`язаний виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а саме з 01.01.2020 до 02.03.2020.

При цьому колегія суддів бере до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 про те, що такий захід відповідальності як стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні носить компенсаційний характер, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

З урахуванням зазначеного, враховуючи те, що загальний розмір суми, яка була виплачена позивачці при звільненні 27 грудня 2019 року, - 15 372,22 грн, розмір недоплати 194,00 грн та розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.01.2020 по 02.03.2020 в розмірі 15 261,12 грн, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне застосувати принцип співмірності та стягнути на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні частково - в сумі 192 грн 60 коп (194,00 грн : 15 372,22 грн Ч 15 261,12 грн = 192,60 грн).

Щодо вирішення питання пропущення строку звернення до суду та визначення дати початку перебігу зазначеного строку суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012 роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 20.06.2018 у справі № 823/761/17 та від 03.09.2019 у справі №320/5789/18.

З матеріалів справи видно, що виплата позивачу відшкодування витрат на відрядження в розмірі 194,00 грн здійснена 02.03.2020, а отже про порушення своїх прав вона дізналась саме цього дня.

Враховуючи, що позивач звернулася до суду 07.05.2020, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не пропущено тримісячного строку звернення до суду, який визначено статтею 233 КЗпП України.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, та невідповідність висновків суду обставинам справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У силу вимог частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню, колегія суддів вважає за необхідне відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області, судовий збір пропорційно до задоволених вимог, а саме: 10 грн 61 коп. (192,60 : 15 261,12 х 840,80 = 10,61 грн).

Керуючись ст.ст. 229, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Дрогобицької районної державної адміністрації Львівської області задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року в адміністративній справі № 380/3423/20 скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Дрогобицької районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (за період з 01.01.2020 по 02.03.2020) в розмірі 192 (сто дев`яносто дві) грн 60 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Дрогобицької районної державної адміністрації місцезнаходження: 82100, Львівська обл., м. Дрогобич, вул 22 Січня, буд. 37, на користь ОСОБА_1 місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір в сумі 10 (десять) грн 61 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
В. В. Святецький