Справа № 640/3840/20
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 року м. Київ № 640/3840/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Бояринцевої М.А., розглянувши у порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа, Міністерства оборони України яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Київський міський військовий комісаріат
провизнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі позивач та/або ОСОБА_1 ) з позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач та/або МОУ) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі третя особа) та просить суд:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня 2019 року, ОСОБА_1 , якому відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії АВ №0997993 від 17.10.2019 року встановлено другу групу інвалідності, з 15.10.2019 року, травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби, з врахуванням виплачених раніше сум;

- зобов`язати Міністерство оборони України здійснити виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня 2019 року, ОСОБА_1 , відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року, з врахуванням раніше виплачених сум, тобто в розмірі 508372,00 грн.

Мотивуючи позовні вимоги позивач посилається на Конституцію України, закони України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про військовий обов`язок і військову службу», Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, та зазначає, що відповідачем не було враховано ті обставини, що йому 2 група інвалідності встановлена з 15.10.2019 року, як первинна. Таким чином, на думку ОСОБА_1 він має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня 2019 року.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому останній стверджує про правомірність його дій та просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову. Так, зокрема, МОУ посилається на частину 4 статті 163 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про військовий обов`язок і військову службу» та пункт 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25.12.2013 року, і стверджує, що у зв`язку з тим, що позивачу змінено групу інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності, у нього відсутні підстави для виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня 2019 року.

В свою чергу, позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, де останній вказує, що 3 група інвалідності йому була встановлена внаслідок невірного та неповного висновку гарнізонної військово-лікарської комісії ГВМКЦ «ГВКГ» в свідоцтві про хворобу №2275 від 13.10.2008 року щодо встановлення причинного зв`язку права ОСОБА_1 були порушені, а в подальшому виправлені 19.09.2019 року центральною військово-лікарською комісією Збройних Сил України.

Представником третьої особи відношення до позову не висловлено, заяв та клопотань до суду не надходило.

Справа вирішується на підставі наявних в ній матеріалів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Згідно довідки військової частини №13656 від 25.12.1991 року ОСОБА_1 10.12.1991 року отримав закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, короткострокову втрату свідомості. Травма сталась на території розташування військової частини НОМЕР_1 , в робочий час при виконанні службових обов`язків (при виконанні обов`язків щодо отримання матеріалів повітряної аерофоторозвідки з літака ТУ-22 Р) у зв`язку з перевтомою.

Відповідно до Свідоцтва про хворобу №2275 від 13.10.2008 року Гарнізонною військово-лікарською комісією ГВМКЦ «ГВКГ» проведено огляд ОСОБА_1 та дійшла до висновку, що він є обмежено придатний до військової служби.

Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 16.12.2008 року №585 відповідно до Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України нижчепойменованих осіб офіцерського складу Збройних Сил України звільнено з військової служби у запас за пунктом 63 підпункту «в» (за станом здоров`я; з правом носіння військової форми одягу) підполковника ОСОБА_1 , заступника начальника центру з тилу начальника тилу Центру забезпечення шифрованого зв`язку Генерального штабу Збройних Сил України.

Наказом Командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 29.12.2018 року №250 Підполковника ОСОБА_1 , заступника командира частини з тилу - начальника тилу, звільненого наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) №585 від 16.12.2008 року, з військової служби у запас за пунктом 63 пп. «в» (за станом здоров`я), з 29 грудня 2008 року виключено зі списків особового складу частини, усіх видів забезпечення і направлено до зарахування на військовий облік до Святошинського районного у м. Києві військового комісаріату.

В подальшому, згідно із довідкою до акту огляду МСЕК (видається інваліду) Серія 10 ААА №805639 встановлено третю групу інвалідності з 01.04.2013 року, захворювання пов`язане з проходженням військової служби, інвалідність встановлена строком до 01.04.2014, дата чергового переогляд 20.03.2014 року.

Між тим, як стверджує позивач його стан суттєво погіршувався і він звернувся до Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України Міністерства оборони України.

Згідно із Витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, протокол №2634 від 19.109.2019 року травма підполковника запасу ОСОБА_1 , 1964 року народження: «Закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку (10.12.1991 року)», що підтверджено довідкою про обставини травми №237 від 25.12.1991 року командира в/ч НОМЕР_1 , яка в подальшому призвела до розвитку хвороби.

Також, вказаним протоколом засідання ЦВЛК №2634 від 19.09.2019 року постанову ВЛК ГВМКЦ «ГВКГ» за свідоцтвом про хворобу №2275 від 15.10.2008 року про причинний зв`язок - відмінено.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія АВ №0997993 позивачу встановлено другу групу інвалідності довічно, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Як свідчать матеріали справи, Київський міський військовий комісаріат подав до Департаменту фінансів Міністерства оборони України висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , який з 15.10.2019 року визнаний інвалідом II групи.

За наслідком розгляду поданого третьою особою висновку та доданих до них документів, на засіданні комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (витяг з протоколу) від 05.12.2019 року №174 вказано, що підполковнику в запасі ОСОБА_1 (Київський МВК), якого 29.12.2008 року звільнено з військової служби та 01.04.2013 року під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю III групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби (довідка МСЕК серія 10 ААА № 805639 від 01.04.2013), а 15.10.2019 року під час повторного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю II групи внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби (довідка МСЕК серія АВ №0997993 від 15.10.2019).

Згідно з абзацом другим пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Зміна групи інвалідності у заявника відбулася понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності.

Допомога у зв`язку з встановленням III групи інвалідності виплачена в сумі 67928 гри.

Таким чином, відповідачем відмовлено в призначені одноразової грошової допомоги, про що позивача повідомлено листом від 20.01.2020 року №13С3/223.

Вирішуючи спір по суті суд враховує наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII ( далі Закон №2232-XII, у редакції станом на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності).

Згідно із статтею 41 вказаного закону виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Між тим, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців» від 20.12.1991 року № 2011-XII (далі Закон № 2011-XII).

Положеннями пункту 4 частини 2 статті 16 Закону № 2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно із пунктом «б» частини 2 статті 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Відповідно до частини 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Отже, як встановлено судом, позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 15.10.2019 року з тих підстав, що заявнику групу інвалідності змінено понад дворічний термін після встановлення первинної групи інвалідності.

Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 15.07.2020 у справі №240/10153/19, вирішуючи питання щодо усунення розбіжностей у тлумаченні пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII, зазначено наступне.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII було доповнено статтями 16-1, 16-2, 16-3, 16-4 Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 № 5040-VI. Цей Закон набрав чинності 01.01.2014 і застосовується до правовідносин, що виникли після 01.01.2014.

Відповідно до пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII у редакції, що діяла з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Згодом, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

Змістовно абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII є конкретизацією правової норми, яка міститься в абзаці першому. Якщо в абзаці першому передбачено умови, коли здійснюється виплата допомоги, то абзац другий передбачає умови, за відсутності яких виплата допомоги не здійснюється.

Окрім того, абзац другий пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII встановлює обмеження дворічним строком не лише для зміни групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, а також і для зміни причини інвалідності.

Обидві ці норми (абзац перший та другий пункту 4 статті 16-3 Закону) передбачають дворічний строк, протягом якого зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

Зазначені правові норми є нормами прямої дії і поширюються на всіх військовослужбовців.

З огляду на вищевикладене, судова палата відступила від правового висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 (справа №295/3091/17), 21.06.2018 (справа № 760/11440/17), 30.09.2019 (справа № 825/1380/18) та інших, де його застосовано, та дійшла висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII:

(1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду;

(2) передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01.01.2014;

(3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 чи після).

Застосовуючи цей висновок до обставин справи, суд зазначає, що повторний огляд, за наслідками якого позивачу було встановлено 2 групу інвалідності, відбувся 19.09.2019 року, а первинно інвалідність 3 групи встановлено у 2013 році. Оскільки між цими подіями минуло понад два роки, позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі.

Водночас, суд не може взяти до уваги посилання позивача як підстави для задоволення позовних вимог те, що 3 група інвалідності йому була встановлена внаслідок невірного та неповного висновку гарнізонної військово-лікарської комісії ГВМКЦ «ГВКГ» в свідоцтві про хворобу №2275 від 13.10.2008 року, що, в свою чергу, було виправлено 19.09.2019 року центральною військово-лікарською комісією Збройних Сил України мотивуючи це наступним.

По-перше, висновок гарнізонної військово-лікарської комісії ГВМКЦ «ГВКГ» в свідоцтві про хворобу №2275 від 13.10.2008 року не оскаржено в судовому порядку.

По-друге, у висновку гарнізонної військово-лікарської комісії ГВМКЦ «ГВКГ» в свідоцтві про хворобу №2275 від 13.10.2008 року встановлювались захворювання, які мали місце у позивача станом на 2008 рік, натомість центральною військово-лікарською комісією Збройних Сил України надано оцінку стану позивача станом на 2019 рік.

Центральною військово-лікарською комісією Збройних Сил України у витязі з протоколу №2634 від 19.09.2019 року вказано, що травма отримана позивачем 10.12.1991 року в подальшому, а саме 12.2018 року мала негативні наслідки, які, в свою чергу, і були підставою для встановлення останньому II групи інвалідності.

Тобто, стверджувати, що негативні наслідки, що вказані у витязі з протоколу №2634 від 19.09.2019 року мали місце станом на час встановлення позивачу III групи інвалідності не вбачається за можливе.

За таких обставин доводи ОСОБА_1 в цій частині не можуть бути покладені в основу судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень

За приписами пункту 8 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас, відповідно до зазначених норм, право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб`єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

Проте, в межах даної справи судом не встановлено порушення прав позивача щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) до Міністерства оборони України (проспект Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168, ідентифікаційний код 00034022), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Київський міський військовий комісаріат (вул. Парково-Сирецька, 19, м. Київ, 04112, ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя М.А. Бояринцева