Справа № 140/5946/20
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 140/5946/20 пров. № А/857/10186/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.,

суддів Довгополова О.М., Гудима Л.Я.,

з участю секретаря судового засідання Галаз Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року у справі № 140/5946/20 (головуючий суддя Димарчук Т.М., м. Луцьк) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

16 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: а) визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення 02.08.2019 остаточного розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум в частині невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні по 14.08.2019;

б) визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення 02.08.2019 остаточного розрахунку грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки при звільненні ОСОБА_1 з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум в частині невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки при звільненні по 16.03.2020;

в) визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення 02.08.2019 остаточного розрахунку індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.07.2016 по 25.10.2016 включно та з 10.11.2017 по 30.11.2018 включно при звільненні ОСОБА_1 з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум в частині невиплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.07.2016 по 25.10.2016 включно та з 10.11.2017 по 30.11.2018 включно при звільненні по 13.02.2020;

г) визнати протиправною бездіяльності щодо не проведення 02.08.2019 остаточного розрахунку грошової компенсації за речове майно при звільненні ОСОБА_1 з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та зобов`язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум в частині невиплати грошової компенсації за речове майно при звільненні по 17.10.2019.

Рішенням від 22 червня 2020 року Волинський окружний адміністративний суд позов задовольнив.

Визнав протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільнення з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Стягнув з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 серпня 2019 року по 16 березня 2020 року у розмірі 77716,08 грн (сімдесят сім тисяч сімсот шістнадцять гривень 08 копійок) без урахування всіх обов`язкових платежів.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Луцький прикордонний загін подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставини, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі відповідача зазначає, що під час проходження військової служби позивачу виплачувалось належне грошове забезпечення, яке обчислювалось та нараховувалось у межах, виділених Луцькому прикордонному загону коштів.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру. По своїй суті, одноразова грошова допомога при звільненні є одноразовою виплатою, а тому не підлягає компенсації.

Грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки, яка передбачена учасникам бойових дій, є одноразовою виплатою (в даному випадку ще й за рішенням суду), та здійснюється лише при звільненні з військової служби у разі невикористання такої відпустки.

Суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що індексація грошовоґо забезпечення, яка виплачується військовослужбовцям, не є складовою місячного грошового забезпечення (заробітної плати) військовослужбовців, вона має особливий і не постійний вираз виплати, і нараховується лише за сукупності певних умов та являється соціальною гарантією держави щодо підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін. Тому, навіть при затримці її виплати, відсутні підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Грошова компенсація вартості за неотримане речове майно також не є складовою грошового забезпечення, а є одноразовою виплатою, а тому не підлягає індексації.

З аналізу положень статті 117 КЗпП України вбачається, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

В свою чергу, стаття 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у випадку наявності судового рішення про присудження виплати заробітної плати, право на отримання якої було спірним.

Така позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема, з рішенням Європейського суду з прав людини у справі ,,Меньшакова проти України від 08 квітня 2010 року, яким встановлено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати, відповідно до статті 117 КЗпП України, може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати.

З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

З огляду на викладене, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги апеляційної скарги та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання апеляційного суду не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що в силу приписів ч.2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , зокрема, в період з 31.03.2004 по 05.10.2016 та з 10.11.2017 по 01.08.2019 проходив військову службу в Луцькому прикордонному загоні, що підтверджується довідкою відповідача від 04.09.2019 №30/667 (а.с.11).

Наказом начальника 6 прикордонного загону від 01.08.2019 №408-ос ,,Про особовий склад майор ОСОБА_1 , начальник групи пожежної безпеки відділу персоналу, звільнений з військової служби в запас наказом начальника Північного регіонального управління від 27.06.2019 №210-ОС за підпунктом а (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України ,,Про військовий обов`язок і військову службу, виключений зі списків особового складу і всіх видів забезпечення.

Вказаним наказом передбачено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік за 26 календарних днів; одноразову грошову допомогу при звільнені з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 27 повних календарних років служби в сумі 195621,75 грн; надбавку за період за 01.08.2019 за особливості проходження служби в розмірі 20% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, премію за 01.08.2019 в розмірі 65% до посадового окладу.

Вважаючи, що при звільненні відповідач не виплатив йому усіх складових грошового забезпечення, а саме: одноразову грошову допомогу при звільненні; грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки; індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби 01.07.2016 по 05.10.2016 включно та з 10.11.2017 по 30.11.2018 та грошову компенсацію за речове майно, позивач звернувся з даним позовом до суду.

У зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача позивач просить стягнути з останнього середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 02.08.2019 по день фактичної виплати вказаних складових грошового забезпечення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу ОСОБА_1 відповідач не здійснив з ним повний розрахунок, а тому підставними є вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 року по день остаточного розрахунку 17.03.2020.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та оскарженому рішенню суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перш за все, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Так, як нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати індексації грошового забезпечення) апеляційний суд згідно з положеннями статті 9 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України..

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі №806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №823/1023/16, від 30 квітня 2020 року у справі №140/2006/19, від 04 вересня 2020 року у справі № 120/2005/19-а.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України ). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України , спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).

Доводи апелянта про необхідність застосування до спірних правовідносин рішення Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі ,,Меньшакова проти України та сформованої з цього приводу правової позиції Верховного Суду, викладену в постанові від 27 червня 2018 у справі №810/1543/17, суд апеляційної інстанції вважає помилковими.

Так, правові позиції Верховного Суду є змінними у часі, а тому при застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в останніх постановах Верховного Суду.

Такими постановами, як вже зазначала колегія суддів раніше, є постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.

У судовому рішенні у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року у справі ,,Меньшакова проти України ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм КЗпП України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні ,,Меньшакова проти України вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі ,,WaiteandKennedy v. Germany, заява № 26083/94, пункт 54).

Отже, немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини у вказаному вище рішенні надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15).

Колегія суддів враховує такі висновки Великої Палати Верховного Суду і не вбачає підстав для відступу від такої позиції, вважає за необхідне при розгляді цієї справи застосувати принцип правової визначеності як одного із суттєвих елементів верховенства права, яким повинен керуватися суд згідно статті 6 КАС України.

Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає помилковими твердження відповідача про те, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних ОСОБА_1 сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Враховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме - виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 02.08.2019 року по день остаточного розрахунку 17.03.2020.

Так, суд першої інстанції ретельно дослідив надані сторонами докази та встановив, що рішенням від 10.01.2020 у справі № 140/3257/19 Волинський окружний адміністративний суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з01.07.2016 по 22.10.2016 включно та з 10.11.2017 по 20.11.2018 включно (а.с. 28-36), а рішенням від 10.01.2020 у справі № 140/3260/19 цей же суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2019 роки (а.с. 18-23).

Кошти, щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за вищевказаний період проходження військової служби, на картковий рахунок позивача в сумі 5 671,57 грн надійшли 14.02.2020, а кошти, щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за вищевказані роки, на картковий рахунок позивача в сумі 19 982,40 грн надійшли тільки 17.03.2020 (виписки з карткового рахунку ПРИВАТ-24 від 08.04.2020) (а.с. 25, 38).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322 , 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року у справі № 140/5946/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 27.11.2020.