Справа № 120/2867/20-а
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2867/20-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Шаповалова Тетяна Михайлівна

Суддя-доповідач - Мацький Є.М.

26 листопада 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мацького Є.М.

суддів: Залімського І. Г. Сушка О.О. ,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Начальника Філії - Вінницького обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Бокового Юрія Євгенійовича та Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" про зобов`язання вчинити дії, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до начальника філії Вінницького обласного управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Бокового Юрія Євгеновича , у якому просив:

1.1. визнати дії начальника філії Вінницького обласного управління ПАТ «Ощадбанк» ОСОБА_2 , як суб`єкта владних повноважень протиправними;

1.2. за приниження гідності, фізичних та нанесення моральних страждань стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 500 000 грн.;

1.3. стягнути понесену матеріальну шкоду в сумі 100 000 грн.

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 05.04.2019 року він звернувся до відповідача з запитом про надання йому Положення про порядок проведення компенсації на грошові заощадження громадян, поміщені у цінні папери від 25.06.1997 року в строк не пізніше п`яти робочих днів, що передбачено законом України «Про доступ до публічної інформації».

3. Відповідач листом № 101.26-08/П-844/2292/2019-01/С від 16.04.2019 року надав позивачу лише витяг з Положення про порядок проведення компенсації на грошові заощадження громадян, поміщені у цінні папери від 25.06.1997 року, що на думку позивача свідчить на несвоєчасність надання інформації на запит та отримання неповної інформації.

4. Позивач вважав такі дії відповідача протиправними, оскільки він був зобов`язаний надати відповідь на запит відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» шляхом надання повної інформації на запит.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

5. 02 жовтня 2020 року рішенням Вінницького окружного адміністративного суду позов задоволено частково.

6. Визнано протиправними дії акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» щодо надання неповної та несвоєчасної відповіді (інформації) за запитом ОСОБА_1 від 04.04.2019 року.

7. Зобов`язано акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» повторно розглянути запит ОСОБА_1 на інформацію від 04.04.2019 року відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

8. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

9. Апелянт ОСОБА_1 / надалі - апелянт 1/ , не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його в зазначених частинах скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі .

10. Апелянт АТ " Державний ощадбанк України" / надалі - апелянт 2/ , не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати у зазначеній частині та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

11. 05.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся до апелянта 2 з запитом про надання йому Положення про порядок проведення компенсації на грошові заощадження громадян, поміщені у цінні папери від 25.06.1997 року в строк не пізніше п`яти робочих днів, що передбачено законом України «Про доступ до публічної інформації». Зазначений запит отримано 05.04.2019 року.

12. Листом Філії - Вінницьке обласне управління публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» № 101.26-08/П-844/2292/2019-01/С від 16.04.2019 року у відповідь на запит апелянта 1 на отримання публічної інформації повідомило, що 25.06.2012 року позивачу було надано витяг з Положення, а саме його загальну частину, у якій прописано співвідношення відновлення заощаджень, поміщених у цінні папери: за 1 карбованець заощаджень 1,05 гривні за станом на 01.10.1996 року на загальних підставах. Нарахування компенсації проводиться в установах Ощадного банку України з 01.05.1997 року при явці власника цінних паперів особисто або за дорученням у відповідності з додатком до положення. Тобто, проіндексована сума належної позивачу облігації на суму 10 000 крб. склала 10 500 грн.

13. Оскільки, викуп облігацій Державної цільової безпроцентної позики 1990 року здійснювався у 2007 році ОСОБА_1 , відповідно до процедури визначеної пунктами 4.2 та 4.4 «Порядку здійснення у 2007 році установами ВАТ «Ощадбанк» виплат громадянам України компенсації грошових заощаджень та викупу облігацій Державної цільової безпроцентної позики 1990 року і державних казначейських зобов`язань СРСР, придбаних на території Української PCP» затвердженого головою правління AT «Ощадбанк» 12.03.2007 року (далі - Порядок) та відповідно до Положення було виплачено повну суму проіндексованого номіналу належної позивачу облігації - 10 500 грн.

14. Згідно п.4.2 Порядку: виплата компенсації здійснюється в повній сумі проіндексованого номіналу при явці у філію - відділення, ТВБВ власника цінних паперів, що підлягають викупу, що і було зроблено оскільки Ви отримали у 2007 р. повну суму проіндексованого номіналу належної Вам облігації - 10 500 грн.

15. Згідно п.4.4. Порядку: у разі якщо цінні папери не були пред`явлені для відкриття компенсаційних рахунків, то нарахування компенсації та відкриття компенсаційних рахунків проводяться згідно з Положенням, тобто за 1 карбованець заощаджень 1,05 гривні за станом на 01.10.1996 року на загальних підставах.

16. Облігацію Державної цільової безпроцентної позики 1990 року (далі - Державна облігація) на суму 10 000 карбованців у позивача було викуплено Філією за дорученням держави в 2007 року у повній відповідності до Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» та в порядку визначеному Кабінетом Міністрів України (постанова від 01.03.2007 року № 336) за 10 500 грн. та відповідно до процедури прописаної в Положенні та Порядку АТ «Ощадбанк».

17. Правомірність дій Філії, зокрема, щодо суми виплаченої за викуплену Державну облігацію, підтверджена судовими рішеннями (від 20.11.2008 року та від 12.01.2009 року) місцевого та апеляційного судів відповідно у цивільній справі № 2/6966/08, та які є чинними на сьогодні про що позивачу безпосередньо відомо як позивачу та учаснику судових засідань.

18. До вказаного листа апелянт 2 додав витяг з Положення та додаток до нього.

19. Вважаючи дії апелянта 2 протиправними щодо надання неповної інформації на запит та з порушенням строку, встановленого законом, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав.

ІІІ. ДОВОДИ СТОРІН

20. ОСОБА_1 зазначив, що 05.04.2019 року він звернувся до відповідача з запитом про надання йому Положення про порядок проведення компенсації на грошові заощадження громадян, поміщені у цінні папери від 25.06.1997 року в строк не пізніше п`яти робочих днів, що передбачено законом України «Про доступ до публічної інформації». Відповідач листом № 101.26-08/П-844/2292/2019-01/С від 16.04.2019 року надав позивачу лише витяг з Положення про порядок проведення компенсації на грошові заощадження громадян, поміщені у цінні папери від 25.06.1997 року, що на думку позивача свідчить на несвоєчасність надання інформації на запит та отримання неповної інформації.

21. АТ " Державний ощадбанк України" вказав, що не являється ні суб`єктом владних повноважень, ні розпорядником публічної інформації. Посилання позивача та суду першої інстанції на суспільний інтерес запитуваної інформації спростовується ч. 2 ст. 29 Закону України «Про інформацію», що містить визначення предмету суспільного інтересу, яким вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Зазначає, що припущення позивача про те, що питання індексації номіналу облігації належить до компетенції уповноваженої банківської установи та це зафіксовано у Положенні «Про порядок проведення компенсації на грошові заощадження громадян, поміщені у цінні папери» є хибним, оскільки це вирішено Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», натомість АТ «Ощадбанк» є лише банком - емітентом, на якого покладено виконання та реалізації цього Закону. Щодо відшкодування на користь позивача моральної шкоди, вказав, що чинним законодавством України на позивача покладено обов`язок доведення факту на явності порушення відповідача, наявності шкоди та її розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і шкодою. Позивачем не доведено наявності порушення відповідачем норм Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», внаслідок чого відсутні ознаки протиправної поведінки філії Банку та її вина у заподіянні шкоди позивачу.

ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

22. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

23. Відповідно до частини 2 статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

24. Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI.

25. За визначенням статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

26. Одним зі шляхів забезпечення доступу до інформації є її надання за запитами на інформацію (частина 2 статті 5 Закону № 2939-VI).

27. Відповідно до статті 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується, серед іншого, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

28. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону № 2939-VI інформацією з обмеженим доступом є:

1) конфіденційна інформація;

2) таємна інформація;

3) службова інформація.

29. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

30. Частиною 5 ст. 6 Закону № 2939-VI визначено, що не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.

31. Статтями 7, 8 та 9 Закону визначено статус службової, таємної та конфіденційної інформації.

32. Відповідно до ч. 1 ст. 12 статті 1 Закону № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

33. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 13 цього Закону розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

34. Частиною 2 ст. 13 Закону № 2939-VI до розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють:

1) інформацією про стан довкілля;

2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту;

3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян;

4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

35. Згідно ч. 1 статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

36. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

37. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

38. Письмовий запит подається в довільній формі.

39. Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

40. Частиною 1 ст. 23 Закону № 2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

41. Згідно ч. 2 ст. 23 Закону № 2939-VI запитувач має право оскаржити:

1) відмову в задоволенні запиту на інформацію;

2) відстрочку задоволення запиту на інформацію;

3) ненадання відповіді на запит на інформацію;

4) надання недостовірної або неповної інформації;

5) несвоєчасне надання інформації;

6) невиконання розпорядниками обов`язку оприлюднювати інформацію відповідно до статті 15 цього Закону;

7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.

42. Відповідно до ст. 22 Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

43. Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

44. У відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; дату відмови; мотивовану підставу відмови; порядок оскарження відмови; підпис.

45. Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих трьох підстав «трискладового тесту» означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

46. З урахуванням положень частини другої статті 29 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ «Про інформацію» (далі Закон № 2657-XІІ) предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

47. Перелік видів інформації, що може бути предметом суспільного інтересу, не є вичерпним.

48. З огляду на характер суспільно необхідної інформації законодавство не надає вичерпного визначення цього поняття. Гнучкість законодавства в цьому аспекті виправдано надає судам можливість визначати, чи є конкретна інформація суспільно необхідною, з врахуванням індивідуальних обставин справи.

49. Таким чином, оцінюючи конкретну інформацію на предмет наявності суспільного інтересу до неї, суди повинні застосовувати певні критерії.

50. Так, наприклад, інформація може вважатись суспільно необхідною, якщо її поширення сприяє:

1) дискусії з питань, що хвилюють суспільство чи його частину, необхідності роз`яснення питань, які важливі для актуальної суспільної дискусії;

2) з`ясуванню та розумінню причин, які лежать в основі рішень, які приймає державний орган, орган місцевого самоврядування, його службова чи посадова особа;

3) посиленню підзвітності і підконтрольності влади суспільству загалом, у тому числі шляхом забезпечення прозорості процесу підготовки і прийняття владних рішень;

4) дієвому контролю за надходженням та витрачанням публічних коштів, розпорядженням державним або комунальним майном, розподіленням соціальних благ;

5) запобіганню розтраті, привласненню публічних коштів і майна, запобіганню незаконному особистому збагаченню публічних службовців;

6) захисту навколишнього середовища, виявленню завданої або можливої шкоди екології, обізнаності суспільства про дійсний стан довкілля та чинники, які на нього впливають;

7) виявленню ризиків для здоров`я людей, для громадської безпеки і порядку, запобігання їм та їх наслідкам;

8) виявленню шкідливих для людини наслідків діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб;

9) інформуванню про діяльність органів публічної влади (державних органів, органів місцевого самоврядування), про їхні внутрішні правила, організацію роботи тощо;

10) інформуванню про діяльність та поведінку публічних осіб, тобто осіб, які обіймають посади публічної служби та/або користуються публічними ресурсами, а також, у ширшому значенні, осіб, які відіграють певну роль у громадському житті в політиці, економіці, мистецтві, соціальній сфері, спорті чи у будь-якій іншій сфері;

11) викриттю недоліків у діяльності органів публічної влади, їхніх працівників;

12) виявленню порушень прав людини, зловживання владою, корупційних правопорушень, неетичної поведінки публічних службовців, невиконання (чи неналежного, недбалого виконання) ними своїх обов`язків, дискримінації за будь-якою ознакою;

13) інноваціям, науковим дослідженням;

14) економічному розвитку, підприємницькій діяльності, інвестиціям;

15) виявленню фактів введення громадськості в оману.

51. Крім того, визначаючи те, чи є інформація суспільно необхідною, суди повинні враховувати:

1) особу запитувача. Якщо інформацію запитує журналіст або особа, яка, користуючись сучасними засобами комунікації, створює площадку для суспільного обговорення важливих питань, систематично інформує суспільство про суспільні події, представник громадської організації, це є додатковим аргументом на користь наявності суспільного інтересу запитуваної інформації;

2) кількість осіб (фізичних чи юридичних), яких стосується запитувана інформація. Так, наприклад, інформація про структуру тарифу оплати комунальних послуг стосується кожного члена територіальної громади, на яку поширюється відповідне рішення. Тому чим більша кількість осіб, на чиї права, обов`язки та інтереси впливає запитувана інформація, тим більший суспільний інтерес до неї;

3) наявність суспільної дискусії на момент отримання розпорядником інформації запиту (стосується актуальної дискусії, яка ведеться, наприклад, у засобах масової інформації, парламенті чи місцевій раді);

4) час, який минув з моменту створення інформації/документа. Так, чим більше часу проходить з моменту створення інформації/документа, тим меншою, здебільшого, є потенційна шкода в розголошенні і, відповідно, тим більше перевага надається розкриттю інформації;

5) чим менша ймовірність завдання шкоди, тим більша перевага надається розкриттю інформації;

6) якщо інформація стосується публічного діяча або особи, яка претендує на зайняття публічної посади, то це додатковий аргумент на користь розкриття інформації. Така інформація може бути обмежена в доступі лише через серйозні обставини та високу ймовірність завдання істотної шкоди. Публічними діячами у цьому контексті можуть вважатись особи, які обіймають посади публічної служби (посади в державних органах, органах місцевого самоврядування) або користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). Чим вищою є посада публічної служби, яку займає особа або на яку претендує особа, тим меншою є можливість обмеження доступу до інформації про неї;

7) лише дуже серйозні доводи на користь суспільного інтересу в розголошенні інформації можуть переважити можливу шкоду інтересам захисту права на невтручання в особисте життя та захисту персональних даних, коли йдеться про так звані вразливі персональні дані (дані про расове або етнічне походження, політичні, релігійні або світоглядні переконання, членство в політичних партіях та професійних спілках, засудження до кримінального покарання, а також дані, що стосуються здоров`я, статевого життя, біометричних або генетичних даних).

52. Відповідно до п. 6.5 Постанови Пленуму№10 розглядаючи питання обмеження доступу до інформації, суди повинні враховувати вимоги частин третьої та четвертої статті 6 Закону № 2939-VІ про те, що:

- інформація з обмеженим доступом повинна надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше;

- інформація з обмеженим доступом повинна надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше. Це означає, що «трискладовий тест» застосовується у кожному конкретному випадку обмеження доступу до інформації, навіть до інформації, що раніше правомірно вже була віднесена до інформації з обмеженим доступом, з метою перевірки наявності підстав для обмеження зі спливом часу;

- «трискладовий тест» застосовується до різних частин запитуваної інформації (документа) якщо істотна шкода правомірному інтересу переважає суспільний інтерес стосовно лише частини документа (частини запитуваної інформації), то решта документа повинна бути надана на запит. Іншими словами інформація може бути обмежена в доступі лише в тій частині, яка пройшла «трискладовий тест» (щодо форми надання такої інформації див. пункт 10).

V. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

53. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, Апеляційний Суд виходить з наступного.

54. Апелянтом 2 зазначено в апеляційній скарзі, що він не є суб`єктом владних повноважень, розпорядником публічної інформації, а запитувана позивачем інформація не є суспільно необхідною.

55. Суд до таких доводів апелянта 2 ставиться критично, та враховуючи вищенаведені норми Закону приходить до висновку, що запитувана позивачем інформація є такою, що становить суспільний інтерес, а тому останній є розпорядником публічної інформації.

56. Так, зі змісту зазначеного запиту позивача від 04.04.2019 року вбачається, що запит відповідав критеріям запиту на публічну інформацію, передбаченим статтею 19 Закону України Про доступ до публічної інформації, а також, що його ініціатором порушувалось питання про надання йому Положення про порядок проведення компенсації на грошові заощадження громадян, поміщені у цінні папери від 25.06.1997 року в строк не пізніше п`яти робочих днів, що передбачено законом України Про доступ до публічної інформації.

57. На думку колегії суду, Положення про порядок проведення компенсації на грошові заощадження громадян, поміщені у цінні папери від 25.06.1997 року, яке просив надати апелянт 1, хоча в даному випадку стосується прав позивача та викупу його цільової безпроцентної позики, стосувалося великого кола осіб та їх прав. У разі виявлення позивачем неправильності розрахунку виплаченої компенсації, поширення такої інформації може слугувати виявленню порушень прав людей та введення громадськості в оману.

58. Однак позивачу надано лише витяг з вказаного Положення та додаток до нього, тобто неповний текст. У відповіді не зазначено мотивованої підстави відмови у видачі повного тексту положення.

59. Тому, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що позивачу надано неповну відповідь на його запит та допущено порушення законодавства, які призвели до порушення та обмеження права позивача на інформацію.

60. Також відповідь на запит позивача надано з порушенням п`ятиденного строку, визначеного ч. 1 ст. 20 Закону України Про доступ до публічної інформації, оскільки запит отриманий 05.04.2019 року, а відповідь надана 16.04.2019 року.

61. Щодо доводів апелянта 1 про обгрунтованість його позовної вимоги про стягнення з апелянта 2 моральної шкоди в розмірі 500 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

62. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

63. Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

64. Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.

65. Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

66. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

67. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

68. Частиною першою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

69. Обґрунтовуючи свої доводи про стягнення з апелянта 2 моральної шкоди в розмірі 500 000 грн., апелянт 1 послався на те, що протиправна його бездіяльність порушила його права, що зумовило виникнення у нього моральних страждань.

70. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що апелянт 1 не зазначив у чому саме виражались його моральні страждання та завдання моральної шкоди, а також не довів наявності безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із бездіяльністю відповідача. Доказів на підтвердження існування моральних страждань та визначеного апелянтом 1 розміру моральної шкоди (відповідного розрахунку моральної шкоди) суду не надано.

71. Враховуючи відсутність у матеріалах адміністративної справи доказів на підтвердження заподіяння апелянту 1 моральних страждань або втрат немайнового характеру та причинного зв`язку між бездіяльністю відповідача і отриманням моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у частині позовних вимог про стягнення з апелянта 2 на користь позивача моральної шкоди в розмірі 500 000 грн.

72. Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 21.02.2020 у справі №363/3520/16-а, від 21.02.2020 у справі №628/3028/16-а та від 15.04.2020 у справі №815/63/18.

73. Що стосується доводів апелянта 1 про заподіяння йому майнової шкоди, то відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

74. За приписами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

75. Разом з тим, апелянтом 1 не обгрунтовано нанесення йому матеріальної шкоди.

76. Враховуючи наведене, а також зміст ст.13 Закону України Про доступ до публічної інформації щодо визначення розпорядників інформації для цілей цього Закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині визнання протиправними дій акціонерного товариства Державний ощадний банк України щодо надання неповної та несвоєчасної відповіді (інформації) за запитом ОСОБА_1 від 04.04.2019 року та з метою захисту порушеного права позивача, вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути запит ОСОБА_1 на інформацію від 04.04.2019 року відповідно до Закону України Про доступ до публічної інформації, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

77. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч. 2 ст. 2 КАС України).

78. В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

79. Відповідно до частин першої - другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

80. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

VІ. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ.

81. Згідно зі ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

82. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

83. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

84. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

85 . Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

86. Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, Апеляційний Суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які б були б підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційні скарги ОСОБА_1 та АТ " Державний ощадний банк України" слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Мацький Є.М.

Судді Залімський І. Г. Сушко О.О.