Справа № 826/14343/18
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача, що полягають у відмові призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- скасувати рішення Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві оформлене листом від 29 березня 2018 року № 16736/03, про відмову у призначенні пільгової пенсії відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов`язати відповідача зарахувати до пільгового стажу роботу на посаді респіраторника з 03 липня 1998 року до 27 січня 2005 року з повним робочим днем, відповідно до трудової книжки та зобов`язати призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15 березня 2018 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за списком № 1 з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні;

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1300 грн 00 коп.

При цьому, приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що робота на зазначеній у позовних вимогах посаді підтверджується даними трудової книжки, а проведення атестації робочих місць - наказами. Крім того, суд зазначив, що надання уточнюючої довідки підприємства в даному випадку не обов`язкова.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що питання призначення пенсії належить до виключних повноважень органів Пенсійного фонду України і за відсутності всіх вихідних даних, необхідних для вирішення відповідного питання, останнє не може бути розглянуто судом по суті.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, подало апеляційну скаргу, в якій, зазначаючи про невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що правові підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах за списком № 1 відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відсутні, оскільки позивач не надав уточнюючі довідки, які підтверджують наявність у нього пільгового стажу роботи. Крім того зазначає, що законних підстав для стягнення з Головного управління Пенсійного фонду у м. Києві судового збору на користь позивача немає, оскільки кошти Пенсійного фонду України не можуть бути використані на інші цілі крім виплати пенсій і допомог.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду в м. Києві.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України розглянути справу в порядку письмового провадження.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, 15 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві, з заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за списком № 1 відповідно до відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Листом відповідача від 29 березня 2018 року № 16736/03 позивача повідомлено, що для призначення пенсії на пільгових умовах за списком № 1 немає законних підстав, оскільки оригінали первинних документів або уточнюючі довідки, які підтверджують наявність у нього пільгового стажу роботи відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення» відсутні.

Вважаючи протиправною відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах з підстав, які зазначені у вказаному листі, позивач звернувся з позовом до суду.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 114 та п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також ряду підзаконних актів, що регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на підтвердження належними і допустимими доказами наявності у позивача пільгового стажу, однак про передчасність позовних вимог щодо зобов`язання призначити пенсію.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальник безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII, тут і надалі в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 7 Закону № 1788-XII звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію. При цьому пенсії за віком і по інвалідності призначаються незалежно від того, припинено роботу на час звернення за пенсією чи вона продовжується. Пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Згідно з Пунктом «а» ст. 13 Закону № 1788-XII у редакції, чинній станом на час звернення позивача із заявою щодо призначення пенсії, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Відповідно до ч. 1 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

За правилами п. п. 1, 2 ч. 2 ст. 114 вказаного Закону на пільгових умовах пенсія за віком призначається:

- працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах;

- працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абз. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»: чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи.

Статтею 62 Закону № 1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до п. 10 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2005 року за № 1451/11731 (далі - Порядок № 383), передбачено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Згідно абзаців 1-2 п. 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Системний аналіз наведених положень дає змогу дійти висновку, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2020 року у справі № 577/2688/17, від 31 березня 2020 року у справі № 446/656/17, від 21 травня 2020 року у справі № 550/927/17.

Разом з тим, як вбачається зі змісту копії трудової книжки ОСОБА_1 у ній наявні всі необхідні записи щодо роботи у період з 27 квітня 1998 року по 27 січня 2005 року на посаді респіраторника.

Також, на підтвердження проведення атестації робочих місць за умовами праці ОСОБА_1 надав до суду наступні копії документів:

- наказу Штабу воєнізованих гірничо-рятувальних частин Південно-Заходу від 28 грудня 1994 року № 113;

- наказу Штабу воєнізованої гірничорятувальної служби УДК «Укрметротунельбуд» від 11 листопада 1997 року № 89;

- наказу Державної воєнізованої гірничорятувальної (аварійно-рятувальної) служби Головного штабу від 07 жовтня 1999 року № 179;

- наказу Центрального регіонального спеціалізованого (воєнізованого) аварійно-рятувального загону від 27 липня 2004 року № 189.

Вказані документи підтверджують факт проведення атестації робочих місць з пільговим пенсійним забезпеченням за посадою респіраторника (шифр 1010600а-18029 або 1.5а) та умови праці по підсумках атестації - список 1.

В якості підстав для відмови у призначенні пенсії на пільгових умовах відповідач посилався на відсутність серед поданих позивачем документів уточнюючих довідок, які підтверджують наявність у ОСОБА_1 пільгового стажу роботи.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що підтвердження спеціального трудового стажу має проводитись тоді, коли у трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугою років, встановлені для окремих категорій працівників, в свою чергу трудова книжка позивача містить такі відомості, зокрема період роботи, назву професії та місце праці.

У зв`язку з чим колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Стосовно ж доводів відповідача щодо відсутності законних підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду в м. Києві судового збору на користь позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Нормами ч. 3 ст. 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року адміністративний позов задоволено в частині вимог про визнання протиправними дій відповідача та зобов`язання повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15 березня 2018 року про призначення пенсії.

Зі змісту постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 05 лютого 2016 року №2 «Про судову практику застосування адміністративними судами окремих положень Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» у редакції Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» вбачається, що, перевіряючи правильність сплати позивачем судового збору та визначаючи кількість вимог немайнового характеру, звернених до суду, необхідно враховувати, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.

Тобто, для цілей обрахунку суми судового збору, яку повинен був сплатити позивач під час звернення до суду з позовними вимогами, які було задоволено судом першої інстанції, ці вимоги слід рахувати як одна вимога немайнового характеру.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, яка діяла на момент подання позову до суду першої інстанції, ставка судового збору за подання адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, складала 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Положеннями ч. 1 зазначеної статті передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Станом на 01 січня 2018 року приписами Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року № 2246-VIII встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1762 грн 00 коп.

Тобто, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 139 КАС України стягненню на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві підлягає сума судового збору у розмірі 704 грн 80 коп. (1762 грн 00 коп. * 0,4), а не 1300 грн 00 коп., як помилково визначив суд першої інстанції.

У зв`язку з чим колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції щодо неправомірного визначення суми судового збору, яка підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, що у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України є підставою для скасування рішення суду у вказаній частині.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права в частині часткового задоволення позовних вимог. Натомість, не врахував вимоги ч. 3 ст. 139 КАС України під час вирішення питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми судового збору у розмірі більшому, ніж зобов`язаний відшкодувати суб`єкт владних повноважень у випадку задоволення судом однієї позовної вимоги немайнового характеру.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін; змінити судове рішення.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для часткового скасування судового рішення суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року скасувати в частині здійсненого судом розподілу судових витрат.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) грн 80 (вісімдесят) коп.»

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов