Справа № 345/1896/20
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 345/1896/20 пров. № А/857/12878/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Шинкар Т.І., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судового засідання: Смолинця А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львовіапеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Тернопільській області Департаменту патрульної поліції на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Сухарник І.І. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Калуші) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, інспектора патрульної поліції у Тернопільській області Заболотного Василя Миколайовича про скасування рішення,

в с т а н о в и в :

05.06.2020 ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому з урахуванням зменшення позовних вимог просила скасувати постанову серії ДП18 №646019 від 22.05.2020 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі -КУпАП).

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06.10.2020 адміністративний позов було задоволено. Скасовано оспорювану постанову та закрито провадження по адміністративній справі. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Тернопільській області Департаменту патрульної поліції (далі - УПП у Тернопільській області, відповідач-1) на користь позивача понесені судові витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу у сумі 1000,00 грн та 420,40 грн судового збору.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, УПП у Тернопільській області подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить його скасувати рішення та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на підтвердження правомірності оспорюваної постанови до матеріалів справи разом із відзивом на позов було долучено диск з фрагментами відеозаписів з нагрудної камери поліцейського (відеореєстратора), які підтверджують факт порушення позивачем правил дорожнього руху. Згідно записів з нагрудної камери поліцейського, позивач на місці розгляду адміністративної справи не заперечувала факт проїзду нею регульованого пішохідного переходу на червоний сигнал світлофора, пояснивши, що не помітила його. Вважає, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги як належний та допустимий доказ, вказаний відеозапис з нагрудного відеореєстратора, оскільки в графі 7 «До постанови додаються» оспорюваної постанови відповідно до вимог ст.283 КУпАП чітко зазначений технічний запис, а саме нагрудний відеореєстратор 00100, який вказаний в постанові ВО-00100, яким і здійснювалась відеофіксація правопорушення та процес розгляду адміністративної справи. Зазначеним відео також підтверджується роз`яснення позивачу її прав, передбачених ст.268 КУпАП, положення ст.ст.307, 308 КУпАП, право, порядок та строки оскарження постанови. Крім того, зазначає про неспівмірність витрат на правову допомогу до предмета спору.

Позивач не скористалася правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відтак, в контексті положень ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що оспорюваної постановою ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень

Суть правопорушення за її змістом полягала у тому, що 22.05.2020 о 15 год 12 хв, ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Tesla Model 3», державний номерний знак НОМЕР_1 у м. Тернополі на перехресті вулиць Грушевського і Словацького, проїхала регульований пішохідний перехід на забороняючий червоний сигнал світлофора, чим порушила вимоги п.п. «е» п.8.7.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР).

Не погодившись з цією постановою, позивач оскаржила її до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правомірності оспорюваної постанови.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, суд першої інстанції прийшов з неповним їх з`ясуванням та порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 122 КУпАП встановлено відповідальність, зокрема, за проїзд на заборонний сигнал світлофора.

Відповідно до ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Підпунктом «е» пункту 8.7.3 ПДР, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 передбачено, що червоний сигнал світлофора, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

У свою чергу, згідно п.1 ч.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою адміністративної відповідальності є подія і склад адміністративного правопорушення, наявність яких доводиться шляхом подання доказів.

За конституційним принципом презумпції невинуватості, закріпленого у статті 62 Основного Закону, обов`язок зібрати докази та довести вину особи, в тому числі, у вчиненні адміністративного правопорушення, покладено у даному випадку на орган Національної поліції.

Згідно ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Разом з тим, частиною другою цієї статті передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування такої правомірності покладається на відповідача.

Позивач у позовній заяві зазначала про те, що відповідачем не було роз`яснено її права та в оспорюваній постанові не зазначено технічний засіб, яким здійснено фіксацію правопорушення, що є порушенням вимог ст.283 КУпАП.

У спростування наведених вище доводів позивача, відповідач надав суду першої інстанції диск із відеозаписами з нагрудного камери відеореєстратора, які підтверджують факт проїзду позивачем регульованого пішохідного переходу на червоний сигнал світлофора.

З оглянутого відеозапису чітко видно, що заборонений червоний сигнал світлофора загорівся у той момент, коли автомобіль під керуванням позивача під`їжджав до регульованої частини пішохідного переходу.

Підпунктом «б» пункту 2.3 ПДР передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Отже, з урахуванням вказаного пункту ПДР, колегія суддів вважає, що позивач при завчасному увімкненні забороненого сигналу світлофора мала можливість зупинитися перед регульованим пішохідним переходом, вважаючи також на повільну швидкість руху.

Крім того, з оглянутого відеозапису вбачається, що позивач пояснила поліцейському, що не помітила світлофор, а також не заявляла клопотань про розгляд справи за участю адвоката.

Відтак, наведені у позовній заяві аргументи про порушення порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення не знайшли свого підтвердження.

Дана обставина не була з`ясована судом першої інстанції та висновки з цього питання не відображені в оскаржуваному рішенні.

Варто зазначити, що в оспорюваній постанові зокрема, у графі «До постанови додаються», зазначено технічний запис, а саме нагрудний відеореєстратор ВО-00100, яким здійснювалась відеофіксація адміністративного правопорушення та процес розгляду адміністративної справи.

Згідно ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.4 ст.9 цього Кодексу, суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

У порядку підготовки справи до апеляційного перегляду судом апеляційної інстанції було витребувано дані технічного засобу, за допомогою якого здійснювалась фіксація вчиненого позивачем правопорушення.

На вимогу суду були надані декларація відповідності відеореєстратора, додаток до сертифікату дослідження, сертифікат відповідності, висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи та сертифікат дослідження конструкцій.

Разом з тим, суд першої інстанції не з`ясував у відповідача, що саме зазначено у додатку до оспорюваної постанови та чи дотримався відповідач вимог ст.283 КУпАП при прийнятті оспорюваної постанови, чим порушив норми процесуального права щодо офіційного з`ясування усіх обставин справи.

Судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву.

Відтак, безпідставними є покликання позивача на те, що у оскаржуваній постанові не зазначено технічний засіб, яким здійснено відеозапис.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач довів належними, допустимими, достовірним та достатніми доказами правомірність оспорюваної постанови, які не були спростовані позивачем у встановлений процесуальним законом спосіб.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та вказують на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову.

У частині понесених позивачем судових витрат, колегія суддів зазначає, що такі в контексті положень ч.1 ст.139 КАС України не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 139, 272, 286, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Тернопільській області Департаменту патрульної поліції задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 жовтня 2020 року по справі №345/1896/20 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Тернопільській області Департаменту патрульної поліції, інспектора патрульної поліції у Тернопільській області Заболотного Василя Миколайовича про скасування рішення відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді Т. І. Шинкар
Л. П. Іщук
Повне судове рішення складено 30.11.2020.