Справа № 160/10244/20
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.08.2020 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
Частиною 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 261 КАС України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 р. позовну заяву було залишено без руху та надано час для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання.
23.10.2020 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує проти вимог позову, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки незважаючи на те, що строк дії договорів оренди земельних ділянок закінчився, за позивачем зберігається право користування вищевказаними земельними ділянками, на яких розміщений об`єкт нежитлової нерухомості. ГУ ДПС у Дніпропетровській області вважає, що при винесенні оскаржуваних податкових повідомлень - рішень діяло у спосіб та в порядку, визначеному чинним законодавством України.
Судом під час розгляду даної справи враховані положення постанови КМУ №211 від 11.03.2020 р. «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу CODIV-19» (зі змінами та доповненнями) та впровадження низки заходів на виконання рішення уряду відносно даного питання.
У відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України, до фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Стаття 68 Конституції України передбачає, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України, законів України.
Податковий кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
У відповідності до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо: згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, застосування штрафних (фінансових) санкцій та нарахування пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.
23.03.2020 р. відповідно до п. 286.5 п. 286 ст. 286 розділу ХІІ Податкового кодексу України відносно ОСОБА_1 , ГУ ДПС у Дніпропетровській області прийняті наступні податкові повідомлення-рішення
Податкові повідомлення-рішення отримані позивачем 25.06.2020 р., що підтверджується матеріалами справи.
Непогоджуючись з нарахуванням вказаного податку позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв): землекористувачі.
В силу ж вимог підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Згідно п.287.1 ст.287 ПКУ власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
Таким чином, обов`язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.
За статтями 125 і 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Водночас, пунктом 287.8 статті 287 ПКУ визначено, що власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному житловому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дані державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Тобто, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, незважаючи на те. чи зареєстровано за нею право власності/користування земельною ділянкою під таким приміщенням.
З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та Дніпропетровською міською радою укладено Договори оренди земельних ділянок:
За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_1 зареєстровано об`єкт нежитлової нерухомості:
магазин-приміщення №32 поз. 1-6 загальною площею 97.3 кв.м., ганок літ.а, розташований в житловому будинку літ.А-4 на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності від 02.04.2002 р.
Позивачем дані обставини не заперечується.
В силу вимог статей 182, 334 Цивільного кодексу України та положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.
Разом з тим, питання переходу прав на земельну ділянку у разі набуття права на будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній регулюється ст. 120 Земельного кодексу України.
Статтею 120 Земельного кодексу України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Зазначена норма права дає можливість визначити, хто саме є платником земельного податку, що є об`єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувасться, переходить) обов`язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.
Таким чином, у разі набуття права власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення, що розміщені на землі, та не оформлення права власності або права користування на таку земельну ділянку, обов`язок зі сплати податку за землю виникає з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення, що розміщено на цій землі, адже якщо фізична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Користувач має сплачувати земельний податок за фактичне використання землі.
За таких обставин, ОСОБА_1 набув у власність об`єкт нежитлової нерухомості - магазин-приміщення №32 поз. 1-6. загальною площею 97.3 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . А отже в силу положень ч.1 ч.2 ст. 120 Земельного кодексу України, у позивача виникло право користування земельними ділянками, на яких розташований цей об`єкт з дати набуття у власність об`єкту нерухомості.
Наведене дає підстави для висновку про те, що власник нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Фізична особа - власник нежилого приміщення у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Також судом врахована правова позиція Верховного Суду в постанові від 23 січня 2020 р. по справі №809/2498/14 (адміністративне провадження №К/9901/5536/18), в якій вказано, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.
За правилами пункту 236.1 статі 236 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
При цьому власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (пункт 237.3 статті 237 ПК України).
Тобто, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно, незважаючи на те, чи зареєстровано за нею право власності/користування земельною ділянкою під таким приміщенням.
Так, згідно п.286.1 ст.286 ПКУ підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
В пп. 14.1.42 ст.14.1 ст. 14 ПКУ визначено, що дані державного земельного кадастру - сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристики, розподіл серед власників землі та землекористувачів, підготовлених відповідно до закону.
Так, відповідно до ч.1 ст.38 ЗУ «Про державний земельний кадастр» відомості з державного земельного кадастру надаються у формі:
витягів з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру;
довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру;
викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану);
копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.
Відповідно до п.289.1 ст.289 ПКУ для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
Відповідно п.271.2 ст. 271 ПКУ рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
З метою захисту інтересів територіальної громади від некомпенсованих втрат бюджету міста, забезпечення принципу платності використання землі, який є обов`язковим для всіх власників землі та землекористувачів Дніпропетровською міською радою прийнято рішення №8/30 від 21.02.2018 року «Про внесення змін до рішення міської ради від 06.12.2017 року №13/27 «Про ставки земельного податку, розмір орендної плати за землю, пільги зі сплати земельного податку на території міста» (з 01.03.2018 року).
Відповідно до Додатку 1 вищевказаного рішення ставка земельного податку у відсотках від їх нормативної грошової оцінки становить 3 %.
Тобто, міська рада, як представницький орган територіальної громади м.Дніпра встановила, що на термін відсутності документів, які встановлюють право власності або право користування земельною ділянкою ставка земельного податку становить 3 відсотки.
1. Розрахунок земельного податку за 2020 рік за земельну ділянку площею
Згідно Даних Державного земельного кадастру про нормативну грошову оцінку земельних ділянок №1845 від 13.02.2006 року. Км2 = 3,52, Км3 = 1,13 та Кф = 2,50.
Середня базова вартість 1 кв. м. земель м. Дніпра у 2020 році складає:
Вартість одного квадратного метра земель населених пунктів за економіко- планувальними зонами розраховується за формулою:
Цнз=Цнм*Км2=581.21*3.52 2045,86 грн.
Вартість одного квадратного метра земельної ділянки певного функціонального використання (Цн) визначається з урахуванням територіально-планувальних, інженерно- геологічних. історико-культурних, природно-ландшафтних, санітарно-гігієнічних та інженерно-інфраструктурних особливостей місця її розташування в межах економіко планувальної зони за формулою:
Цн=Цнз*Кф*КмЗ=2045,86*2.5* 1,13= 5779,55 грн.
Розрахунок земельного податку з фізичних осіб за земельну ділянку площею 8=0.0013 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за 2020 рік:
Згідно Даних Державного земельного кадастру про нормативну грошову оцінку земельних ділянок №1845 від 13.02.2006 року. Км2 = 3.52. КмЗ =1.13 та Кф = 2,50.
Середня базова вартість 1 кв.м. земель міста Дніпра у 2020 році складає:
Вартість одного квадратного метра земель населених пунктів за економіко- планувальними зонами розраховується за формулою:
Цнз=Цнм*Км2=581.21*3.52=2045,86 грн.
Вартість одного квадратного метра земельної ділянки певного функціонального використання (Цн) визначається з урахуванням територіально-планувальних, інженерно- геологічних, історико-культурних, природно-ландшафтних, санітарно-гігієнічних та інженерно-інфраструктурних особливостей місця її розташування в межах економіко- планувальної зони за формулою:
Цн=Цнз*Кф*КмЗ=2045.86*2,5* 1,13= 5779,55 грн.
Розрахунок земельного податку з фізичних осіб за земельну ділянку площею S =0,0002 га, розташовану за адресою: м. Дніпро, вул. Карла Лібкнехта, 15 за 2020 рік:
З огляду на викладене, інформацію, необхідну для визначення та розрахунку розміру грошового зобов`язання з орендної плати отримано від уповноваженого органу державної влади у вигляді довідки, яка містить інформацію, необхідну для обчислення та розрахунку плати за землю.
Аналогічної за змістом правової позиції дотримується і Верховний Суд в постанові від 27 січня 2020 року по справі №804/886/18.
Разом з цим, пунктом 2 розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.
У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи.
За наведених обставин у сукупності, враховуючи, що доводи позивача не знайшли свого правового підтвердження під час судового розгляду справи, у суду відсутні підстави вважати помилковими нарахування спірними податковими повідомленнями-рішеннями податкового зобов`язання позивачу зі сплати орендної плати з фізичних осіб.
Решта доводів сторін висновків суду по суті спору не спростовують.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Приписами ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За наведених обставин у сукупності, встановивши дійсні обставини справи у взаємозв`язку із системним аналізом положень чинного законодавства України, позовна заява задоволенню не підлягає.
З огляду на положення139 КАС України розподіл судових витрат за наслідками розгляду даної справи не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 6, 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 293, 295 КАС України, суд, -
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова