Справа № 500/788/20
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 500/788/20 пров. № А/857/11495/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року (ухвалене головуючим суддею Стебелецький І.Є. о 12 год. 15 хв. у м. Тернополі, повний текст судового рішення складено 27 серпня 2020 року) у справі № 500/788/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання дій незаконними та стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:

визнати незаконними дії Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області щодо порушення строку виконання судового рішення у справі № 1940/1564/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області;

зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку з 31.01.2018 по 05.03.2020 в розмірі 589004, 25 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що відповідач виплатив ОСОБА_1 грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, за період з 01.08.2013 по 30.01.2018 в сумі 52999, 83 грн лише 05.03.2020 (згідно виписки з карткового рахунку) після його звернення 28.01.2020 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в результаті чого було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 28.01.2020 № 61095229 на підставі виконавчого листа від 14.01.2020 № 1940/1564/18, що видав Тернопільський окружний адміністративний суд. Також пояснив, що відповідач порушуючи строки виконання судового рішення, яким було доведено вину щодо невиплати належних ОСОБА_1 при звільненні сум, тим самим продовжував свідомо порушувати його права. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.08.2020 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач просить суд зобов`язати Головне управління ДФС у Тернопільській області сплатити йому середній заробіток за час затримки повного розрахунку з 31.01.2018 по 05.03.2020 (524 робочих дні) в розмірі 589004, 25 грн. Дана вимога позивача є безпідставною з огляду на те, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 в справі № 1940/1564/18 вже задоволено вимогу позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2018 по 15.08.2019 (385 робочих дні) в сумі 33381, 99 грн, яку позивачу сплачено відповідно до платіжних доручень №№ 15, 15/1, 15/2.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що порушуючи строки виконання судового рішення, яким було доведено вину щодо невиплати належних йому при звільненні сум, відповідач тим самим продовжував свідомо порушувати його права.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 в справі № 1940/1564/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2019, позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області задоволено частково, зобов`язано Головне управління ДФС у Тернопільській області нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, за період з 01.08.2013 по 30.01.2018 в сумі 52999, 83 грн, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні в сумі 33381, 99 грн, з 31.01.2018 по 15.08.2019 в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач виплатив ОСОБА_1 грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, за період з 01.08.2013 року по 30.01.2018 року в сумі 52999, 83 грн лише 05.03.2020 (згідно виписки з карткового рахунку) після його звернення 28.01.2020 у до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

Позивач вважає, що даним діями порушено строку виконання судового рішення у справі № 1940/1564/18 та є незаконними, а тому просить звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про частково неправильне застосування норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у Рішенні від 26.06.2013 зазначив, що вже неодноразово вказував на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року N 11-рп/2012).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» вказав, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.05.2002 у справі «Бурдов проти Росії» визначив, що у контексті статті 6 Конвенції виконання судового рішення, прийнятого будь-яким судом, має розглядатися як складова «судового розгляду».

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі «Класс та інші проти Німеччини» «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

У Рішенні від 30.06.2009 № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, обов`язок виконати судове рішення виникає з моменту набрання ним законної сили.

Як згадувалось вище рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 в справі № 1940/1564/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2019, позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області задоволено частково, зобов`язано Головне управління ДФС у Тернопільській області нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, за період з 01.08.2013 по 30.01.2018 в сумі 52999, 83 грн, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні в сумі 33381, 99 грн з 31.01.2018 по 15.08.2019, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

За приписами ч.1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі- КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В справі № 1940/1564/18 судом встановлено, що при звільненні позивачу не виплачено грошове забезпечення за відпрацьовані понадурочні години, як компенсацію за службу в понаднормовий час, за період з 01.08.2013 по 30.01.2018 в сумі 52999, 83 грн та у зв`язку з цим стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні в сумі 33381, 99 грн з 31.01.2018 по 15.08.2019.

Так, у пункті 2.2. рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 в справі № 4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначив Конституційний Суд України у зазначеному рішенні, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 в справі № 810/451/17 та від 26.02.2020 в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 в справі № 810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всієї суми, що йому належить. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Враховуючи положення статей 233, 116, 117 КЗпП України, рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можливо дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена ст. 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2018 по 15.08.2019 (385 робочих дні) в сумі 33381, 99 грн є безпідставними з огляду на те, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.08.2019 в справі № 1940/1564/18 вже задоволено цю вимогу, яку позивачу сплачено відповідно до платіжних доручень №№ 15, 15/1, 15/2.

Однак вважає підставними вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15.08.2019 по 05.03.2020 тобто по день фактичного розрахунку.

Разом з цим суд зазначає, що для визначення розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15.08.2019 по 05.03.2020 слід застосувати принцип справедливості та співмірності, який визначений в рішенні Тернопільського окружного адміністративного суду від 15.08.2019, оскільки середньоденна заробітна плата не змінилася.

Так суд першої інстанції зокрема зазначив, що за 2 останні місяці перед звільненням ОСОБА_1 було нараховано грошове забезпечення в розмірі 27318, 52 грн, а відтак середньоденна заробітна плата, з урахуванням кількості 23 відпрацьовані дні, визначених у довідці, становить 1187, 76 грн.

Суд першої інстанції врахував те, що позивачеві не виплачено частину грошового забезпечення в розмірі 52999, 83 грн в період з 01.08.2013 по 30.01.2018, тобто за 53 місяці, що складає в середньомісячному розмірі 1000,00 грн.(52999, 83 грн / 53).

Відповідно у порівнянні із середньомісячним грошовим утриманням позивача, визначеним у відповідності до Порядку № 100 (13659, 26 грн), середньомісячна недоплата грошового забезпечення становить 7,32% (1000,00 грн. х 100% / 13659,26 грн.).

Оскільки в справі № 500/788/20 йде про період 3 15.08.2019 по 05.03.2020, то кількість днів затримки розрахунку при звільненні станом на дату фактичного розрахунку становить 141 день.

Отже, з урахуванням середньоденної заробітної плати в сумі 1187, 76 грн, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку на 141 робочий день складає 176474, 16 грн, а відтак, враховуючи принцип справедливості та співмірності, підлягають стягненню з відповідача кошти в сумі 12917, 91 грн. (7,32% від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку).

Відтак, вимога позивача стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягає задоволенню в частині 12917, 91 грн.

Відповідно до ст. 317 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було частково неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити і рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов частково.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року у справі № 500/788/20 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати незаконними дії Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області щодо порушення строку виконання судового рішення у справі № 1940/1564/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області.

Зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки повного розрахунку з 15 серпня 2019 року по 05 березня 2020 року в розмірі 12917 (дванадцять тисяч дев`ятсот сімнадцять) гривень 91 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 27 листопада 2020 року