Справа № 360/3849/20
Суддя: О.В. Захарова
Дата ухвалення: 2020-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

01 грудня 2020 рокуСєвєродонецькСправа № 360/3849/20

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Захарова О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

12 жовтня 2020 року на адресу Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі відповідач, Старобільске ОУПФУ Луганської області), в якому позивач просить суд:

- визнати неправомірними дії Старобільського ОУПФУ Луганської області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_2 відповідно до вимог статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та скасувати рішення Старобільського ОУПФУ Луганської області від 14.09.2020 про відмову в призначенні позивачу пенсії у зв`язку з втратою годувальника;

- зобов`язати Старобільське ОУПФУ Луганської області починаючи з 20 серпня 2020 року призначити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_2 відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач перебуває на обліку у Старобільському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Луганської області і отримує пенсію за віком. 20 серпня 2020 року позивач звернулась до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Луганської області з письмовою заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Листом від 27.08.2020 відповідач повідомив позивача, що при зверненні до управління з пакетом документів, а саме документів про стаж померлого годувальника, довідки про заробітну плату по 30 червня 2020 року, документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків, паспорт особи, якій призначається пенсія, довідка про склад сім`ї померлого годувальника та копії документів, що засвідчують родинні стосунки члена сім`ї з померлим годувальником, свідоцтво органу ДРАЦС про смерть годувальника, документи про вік померлого годувальника, документи про місце проживання, документи про перебування членів сім`ї на утриманні померлого годувальника буде розглянута можливість призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

04.09.2020 позивач повторно звернулась до відповідача з заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, надавши Пенсійному Фонду весь необхідний пакет документів, передбачений пунктом 2.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління пенсійного Фонду України від 25.11.2005 № 22-1, а саме: копію паспорта та ідентифікаційного коду ОСОБА_1 , копію довідки внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 , копію свідоцтва про шлюб, копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , копію пенсійного посвідчення ОСОБА_1 , копію трудової книжки ОСОБА_2 , копію диплома про освіту ОСОБА_2 , копії довідок про заробітну плату ОСОБА_2 , копії довідок про сумісне проживання та склад сім`ї.

Позивач зазначає, що відповідач рішенням від 14.09.2020 фактично продублював свій лист від 27.08.2020, де знову був зазначений перелік документів, необхідний для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, який позивач надала ще разом з заявою від 04.09.2020, фактично і безпідставно відмовив позивачу в її праві на отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Позивач вважає такі дії відповідача противоправними та такими, що порушують її конституційні права.

Ухвалою від 15 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, запропоновано позивачу протягом 7 (семи) календарних днів з дати отримання даної ухвали усунути недоліки позовної заяви шляхом надання суду позовної заяви, оформленої, відповідно до вимог статті 160 КАС України та її копії для надіслання відповідачу; засвідчених належним чином копій паспорту позивача громадянина України, картки фізичної особи-платника податків та пенсійного посвідчення у вигляді придатному для читання, для приєднання до матеріалів справи та надіслання відповідачу (арк. спр. 39-40).

Ухвалою суду від 02 листопада 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 78-80).

23.11.2020 за вх. № 47937/2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (арк. спр. 116-118), в якому відповідачем в обґрунтування своєї позиції зазначено таке.

20.08.2020 позивач звернулась до управління з заявою довільної форми стосовно призначення їй пенсії (переведення на пенсію) по втраті годувальника. 27.08.2020, в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - Закон № 393), управлінням надано позивачу письмове роз`яснення щодо порядку призначення такого виду пенсії та стосовно пакету документів, який необхідно подати до Фонду.

04.09.2020 ОСОБА_1 знову звертається до управління з заявою довільної форми стосовно призначення їй пенсії (переведення на пенсію) по втраті годувальника. 14.09.2020, знову в порядку, визначеному Законом № 393, управлінням надано позивачу письмове роз`яснення щодо порядку призначення такого виду пенсії та стосовно пакету документів, який необхідно подати до Фонду.

Відповідач зазначає, що призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника регламентовано ст. 36 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) а також Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1).

Представник відповідача зазначає, що оскільки «Справка № 271» (мовою оригіналу) від 12.08.2019, з огляду на норми частини другої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсною і не має юридичної сили, так як вона видана установою, утвореною не у відповідності до законодавства України, та скріплена печаткою не існуючої «ЛНР», а тому вона не може слугувати підтвердженням перебування позивачки на утриманні померлого чоловіка. Рішення суду, яке б встановлювало такий факт, до Фонду не надано.

Представник відповідача також зауважує, що роз`яснення управління від 27.08.2020, так само як і роз`яснення управління від 14.09.2020, не можна вважати рішеннями про відмову у призначенні пенсії (переведення на пенсію) по втраті годувальника, так як вони надані у відповідності до норм Закону № 393.

Представник відповідача вважає, що у даній адміністративній справі відсутній предмет спору.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (арк. спр. 50-51).

Позивач є пенсіонером та переміщеною особою, перебуває на обліку у відповідача, отримує пенсію за віком, що підтверджується копіями пенсійного посвідчення (арк. спр. 52) та довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (арк. спр. 53), розпорядженням відповідача від 01.11.2014 № 4033 (арк. спр. 85).

Позивач 20 серпня 2020 року звернулась до відповідача із заявою, яка зареєстрована у відповідача 20.08.2020 за вх. № 77/А-1240-20 про надання роз`яснень про неможливість призначення їй пенсію чоловіка (арк. спр. 88).

У відповідь на заяву позивача відповідач листом від 27.08.2020 № 52-77/А-31/8-1240/20 роз`яснив, що відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон) пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності. Відповідно до пункту 2.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок) до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника подаються документи померлого годувальника, перелічені в підпунктах 2, 3 пункту 2.1 Порядку, а саме: документи про стаж померлого годувальника, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637; для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30 червня 2000 року із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам. документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків; паспорт особи, якій призначається пенсія; довідка про склад сім`ї померлого годувальника та копії документів, що засвідчують родинні стосунки члена сім`ї з померлим годувальником; свідоцтво органу ДРАЦС про смерть годувальника; документи про вік померлого годувальника; документи про місце проживання; документ про перебування членів сім`ї на утримання померлого годувальника. Відповідно до п. 2.11 за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки, житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки органів місцевого самоврядування, або довідки про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), видані згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України». Таким чином, при зверненні до управління з вищезазначеним пакетом документів буде розглянута можливість призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника (арк. спр. 89).

04 вересня 2020 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника її померлого чоловіка ОСОБА_2 , яка зареєстрована у відповідача 07 вересня 2020 року за вх. № 98/А-1240-20, до якої додала копії таких документів: паспорта, ідентифікаційного коду, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про смерть, пенсійного посвідчення, трудової книжки ОСОБА_2 , диплома про освіту ОСОБА_2 , довідок про заробітну плату для нарахування пенсії, довідок про сумісне проживання та склад сім`ї (арк. спр. 90-92).

Листом від 14.09.2020 відповідач у відповідь на заяву позивача додатково до інформації, яка містилась в листі від 27.08.2020 № 52-77/А-31/8-1240/20, зазначив, що до роботи приймаються документи, складені уповноваженими установами та органами які діють згідно з чинним законодавством України. Згідно з частиною другою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь які органи, їх посадові та службові особи на тимчасовій території та їх діяльність вважається незаконним, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який документ, виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не має юридичної сили. Таким чином, враховуючи вищезазначене, відповідач зазначив, що питання призначення пенсії по втраті годувальника буде розглянуто після звернення позивача до управління із заявою встановленого зразка та необхідним пакетом документів (арк. спр. 93-94).

Вирішуючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України від 09.07.2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон № 1058).

Згідно зі статтею 1 Закону № 1058, пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом; пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 9 Закону № 1058 передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 Закону № 1058, батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування. Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Згідно з частиною першою статті 37 Закону № 1058 пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Відповідно до пункту 2.3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 № 22-1 (із змінами) та зареєстрованого в Мінюсті України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі Постанова № 22-1), передбачено, що до заяви про призначення пенсії членам сім`ї померлого пенсіонера повинні бути додані необхідні документи, зазначені в цьому пункті. Заробіток у такому випадку визначається за документами, що є в пенсійній справі померлого годувальника, або за поданими додатково документами відповідно до вимог частини першої статті 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Пунктом 2.8 Постанови № 22-1 прямо передбачено, що поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Законом № 1058 встановлено, що непрацездатні громадяни - це особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. В разі наявності одночасного права на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Непрацездатним членом сім`ї може бути дружина, що визначено частиною другою статті 36 вказаного Закону.

Згідно зі статтею 36 Закону № 1058, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони:

1) були на повному утриманні померлого годувальника;

2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до пункту 2.16 Порядку № 22-1, за документ, що засвідчує родинні стосунки, приймаються паспорт, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, довідки про склад сім`ї, а також рішення суду.

Згідно з пунктом 2.11 Порядку № 22-1, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації), або довідки органів місцевого самоврядування, або довідки про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), видані згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

З наведених норм закону вбачається, що право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника мають члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування та Пенсійним органом має бути встановлений факт спорідненості при вирішенні питання про призначення пенсії з наданих заявником документів на підтвердження цього.

Відповідно до пункту 1.5 розділу 1 Порядку № 22-1, заява про перерахунок пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Заява про перерахунок пенсії має бути встановленого зразка (додаток 3 до Порядку 22-1).

Отже, перерахунок пенсії здійснюється за результатом розгляду відповідної заяви, поданою за формою, визначеною додатком 3 Порядку № 22-1, пенсіонером, або його уповноваженим представником.

Згідно з положеннями пункту 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до фонду України (пункт 4.3 Порядку № 22-1).

Також пунктом 4.10 Порядку № 22-1 передбачено, що не пізніше 10 днів після надходження всіх необхідних документів для виплати пенсії орган, що призначає пенсію, повинен їх розглянути та прийняти відповідне рішення, яке оформлюється розпорядженням. Надані документи та заява зберігаються в пенсійній справі.

Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

Як вбачається з матеріалів справи і підтверджено доводами як позовної заяви, так і відзиву на позовну заяву, позивачкою до відповідача було подано дві заяви:

- від 20.08.2020 вх. № 77/А-1240-20 про надання роз`яснення щодо неможливості переведення на пенсію у разі втрати годувальника;

- від 07.09.2020 вх. № 98/А-1240-20 про перехід з пенсії за вислугою років на пенсію у разі втрати годувальника, складену в довільній формі, а не встановленого додатком 3 до Порядку 22-1 зразка.

Щодо заяви від 20.08.2020 вх. № 77/А-1240-20.

Відповідачем надано відповідь згідно зі статтею 7 Закону України «Про звернення громадян», оформлену листом від 27.08.2020 № 52-77/А-31/8-1240/20, на заяву позивача від 20.08.2020 вх. № 77/А-1240-20 про надання роз`яснення щодо наявності чи відсутності права на перехід з пенсії за вислугою років на пенсію у разі втрати годувальника, яка розцінена позивачем як відмова у здійсненні такого переведення.

Роз`яснення відповідача, викладене у листі від 27.08.2020 № 52-77/А-31/8-1240/20, по своїй суті не є індивідуальним актом суб`єкта владних повноважень, який тягне за собою спричинення будь-яких правових наслідків для позивача. При цьому, воно надане за результатом розгляду заяви позивача від 20.08.2020 щодо надання роз`яснення про наявність права на таке переведення.

Завданням адміністративного судочинства, у відповідності до приписів частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів, зокрема, фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір, згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 КАС України, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функції.

Таким чином, саме наявність публічно-правового спору між учасниками адміністративного процесу є підставою для звернення одного з них для вирішення його судом.

Отже, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем на виконання публічно-владних управлінських функцій за заявою позивача від 20.08.2020 не було вчинено дій та прийнято рішення (індивідуального акта) щодо відмови позивачеві у здійсненні переведення з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, а, отже, й не були порушені права позивача.

Щодо заяви від 07.09.2020 вх. № 98/А-1240-20.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулася до відповідача із письмовою заявою довільної форми, яка зареєстрована у відповідача 07 вересня 2020 року за вх. № 98/А-1240-20, в якій просила призначити пенсію у разі втрати годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 , а не з відповідною заявою встановленої форми (додаток 3), як то передбачено Порядком № 22-1.

Разом з тим суд зауважує, що право позивача на перехід з одного виду пенсії на інший вид пенсії має бути реалізовано позивачем шляхом подання заяви.

Тобто, в межах спірних правовідносин йдеться про зміну виду пенсії, і позивач звернулась до відповідача із заявою довільного зразка, яка містить всі необхідні дані вирішення питання щодо такого переведення, як просив позивач.

Таким чином, заяву позивача розглянуто в порядку Закону України «Про звернення громадян», рішення по суті щодо переведення позивача на інший вид пенсії відповідно до ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ відповідачем не приймалося, а лист від 14.09.2020 має роз`яснювальний характер та не тягне для позивача правових наслідків, проте в цьому листі вирішено питання про відсутність, на думку відповідача, у позивача підстав на перехід з пенсії за віком, на пенсію по втраті годувальника.

Таким чином, відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 07.09.2020 вх. № 98/А-1240-20 та неприйняття обґрунтованого рішення за наслідками її розгляду.

Оцінюючи посилання відповідача на те, що підприємства, якими були видані документи, знаходяться на непідконтрольній українській владі території, тому такі документи відповідачем не можуть бути прийняті до уваги, суд зазначає таке.

Указом Президента України № 405/2014 від 14.04.2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України».

Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 05/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України; територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, у якому включено міста Донецьк та Харцизьк.

Розпорядженням КМУ № 1085-р від 07.11.2014 затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, до якого також включено, зокрема міста Донецьк та Харцизьк.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконним і недійсним, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад реєстрації народжень, смертей і шлюбів». Так, у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey 18.12.1986 &45) ЄСПЛ обмежився коротким пунктом посилання на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то, у правах Кіпр проти Туреччини» ( Cyprus v. Nurkey 10.05/2001) та Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та в подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de fackto та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше, означало б зовсім позбавити людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey 10.05.2001&92).

Спираючись на сформульований у вищезазначеній справі підхід, Європейський суд з прав людини у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) зауважив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]».

Україною, відповідно до Закону України від 15.04.2014 № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 № 254-VIII, територію Автономної Республіки Крим та окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської області, визнано тимчасово окупованими територіям.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки наказів (витягу) щодо проведення атестації робочих місць, засвідчених установами, що знаходяться на окупованій території, як доказ, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на пенсійне забезпечення позивача.

Зазначені висновки суду жодним чином не легалізують самі установи, що видали (засвідчили) такі накази.

Аналогічні за змістом висновки з приводу подібних правовідносин відображені у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 (справа № 583/392/17).

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Отже, оскільки право позивача, як право на пенсію, ґрунтується на положеннях Закону України «Про пенсійне забезпечення», Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі Ковач проти України, п.59 рішення у справі Мельниченко проти України, п.50 рішення у справі Чуйкіна проти України тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Таким чином, позивач опинився в ситуації, що відповідно позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

У відповідності до частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно із статтею 21 Конституції України, усі люди є вільними у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що відповідачем неправомірно не прийнято до розгляду довідку від 12.08.2019 № 271.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Відповідно до пунктів 2-4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язати утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною третьою статті 245 КАС України передбачено право суду у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачені статтями 1, 3, частиною другої статті 6, 8, частиною другою статті 19, 22, 23 Конституції України, набуте у сфері пенсійного забезпечення, не може бути скасоване, звужене або обмежене.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) зазначено, що зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісних вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною другою статті 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо не прийняття рішення за наслідком розгляду заяви позивача від 04.09.2020, яка зареєстрована у відповідача 07 вересня 2020 року за вх. № 98/А-1240-20, тому з метою ефективного захисту порушених прав позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, визнати таку бездіяльність відповідача протиправною та як наслідок зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.09.2020, яка зареєстрована у відповідача 07 вересня 2020 року за вх. № 98/А-1240-20, та додані до неї документи, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, які слід задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з матеріалами справи позивач при зверненні до суду з позовом сплатив 840,80 грн судового збору (арк. спр. 7).

У зв`язку з задоволенням позовних вимог в повному обсязі суд дійшов висновку, що всі судові витрати в сумі 840,80 грн, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 9, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце мешкання: АДРЕСА_2 ; фактичне місце мешкання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (місцезнаходження: 92702, Луганська область, м. Старобільськ, кв. Дружби, буд. 1 А, ) про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 04.09.2020, яка зареєстрована 07 вересня 2020 року за вх. № 98/А-1240-20, про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.

Зобов`язати Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.09.2020, яка зареєстрована 07 вересня 2020 року за вх. № 98/А-1240-20, про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника та додані до неї документи, та прийняти рішення відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Суддя О.В. Захарова