Справа № 420/4886/20
Суддя: Цховребова М.Г.
Дата ухвалення: 2020-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4886/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Цховребова М.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про стягнення вихідної допомоги, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області, в якому позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в зв`язку із звільненням в розмірі 23250,28 грн.

Ухвалою суду від 12.06.2020 року: відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Згідно зі змістом адміністративного позову та відповіді на відзив позивач просить суд задовольнити адміністративний позов в повному обсязі, з таких підстав:

- наказом прокурора Одеської області від 29.04.2020 року № 774к, позивача звільнено із займаної посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30.04.2020 року. З вказаним наказом позивача ознайомлено 04.05.2020 року працівниками відділу роботи з кадрами прокуратури Одеської області та того ж дня позивачу видано трудову книжку;

- підставою для звільнення позивача було рішення кадрової комісії № 1 від 02.04.2020 року за № 49;

- генеральним прокурором України наказом від 29.04.2020 року № 774к про звільнення позивача вказано відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Одеської області провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні;

- згідно листа відповідача № 19-621 вих-20 від 15.05.2020 року у зв`язку із звільненням позивача нараховано до виплати 54803,86 грн., складовими якої є компенсація за 114 днів невикористаної відпустки;

- відповідачем на момент звільнення 30.04.2020 року не здійснено повний розрахунок (виплату всіх належних позивачу сум) за час існування трудових відносин, що загалом становить 23250,28 грн, а саме: вихідної допомоги у сумі 23250,28 гривень. У порушення ст. 44 КЗпП України позивачу не нараховано та не виплачено вихідну допомогу при звільненні;

- відповідно листа прокуратури Одеської області № 19-621 вих-20 від 15.05.2020 року, розрахунок з позивачем проведено своєчасно та у повному обсязі, проте вихідну допомогу позивачу не нараховано взагалі;

- у рішенні по справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року ЄСПЛ акцентував увагу на тому, що відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимної мети або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною метою. Вказане є обмеженням прав позивача зміною істотних умов праці, про що останній мав гарантію від держави бути попередженим не пізніше ніж за два місяці відповідно ст. 32 КЗпП України. Тобто, якщо планувалися такі ґрунтовні зміни істотних умов праці на законодавчому рівні, позивач мав право бути попередженим про дані зміни не пізніше ніж за 2 місяці. Натомість позивача звільнено 30.04.2020 року без виплати вихідної допомоги;

- відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17.02.2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Норми Закону «Про прокуратуру», у даному випадку є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП України. Законом № 113-IX статтю 40 КЗпП України доповнено частиною 5, де зазначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1, ч. 2 цієї статті, ст.ст. 42, 42-1, ч. 1-3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус;

- аналогічна правова позиція викладена в наступних Постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду: від 19 вересня 2019 року у справі № 808/588/17; від 26 вересня 2018 року у справі № 804/7940/16; від 30 січня 2019 року у справі № 808/932/17; від 24 квітня 2019 року у справі № 808/892/17; від 5 вересня 2019 року у справі № 826/5593/16; від 11 вересня 2019 року у справі № 803/63/16; від 16 жовтня 2019 року у справі № 804/5863/17. Враховуючи таку позицію Верховного Суду та положення ч. 6 ст. 7 КАС України наявні підстави стверджувати, що оскільки спеціальним законом Законом України «Про прокуратуру» взагалі не регулюється питання виплати вихідної допомоги розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених саме КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (в тому числі гарантованих ст. 44 КЗпП України);

- відповідно ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (п. 3 ст. 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (ст. 38 і ст. 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток;

- згідно довідки від 01.06.2020 року за № 18-95, середньомісячна заробітна плата позивачу, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 за останні два місяця роботи перед звільненням складає 23250,28 грн. (двадцять три тисячі двісті п`ятдесят грн. 28 коп.). Середньоденна заробітна плата складає 1134,16 грн. (одна тисяча сто тридцять чотири грн. 16 коп.);

- оскільки прокуратурою Одеської області не виплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, позивач вважає за необхідне стягнути з прокуратури Одеської області на його користь вихідну допомогу в зв`язку із звільненням в розмірі 23250,28 гривень;

- наводяться аргументи, що Закон України № 113-IX від 19.09.2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі Закон № 113-IX) не визнаний Конституційним Судом України ( далі - КСУ) неконституційним. Відповідачем проігноровано доводи щодо невідповідності вказаного Закону міжнародним договорам, ратифікованим Україною та наявності повноважень у суду під час розгляду конкретної судової справи вирішення (подолання) колізії між нормою міжнародного договору України і нормою іншого законодавчого акту України;

- наводяться необґрунтовані аргументи про те, що Закон України «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697-IX) та Закон № 113-IX регулюють статус прокурорів та, відповідно, мають статус спеціальних, а тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), всупереч тому факту, що вказаний Закон не скасовує положень ст. 44 КЗпП та взагалі не регулює правовідносини, пов`язані із виплатою вихідної допомоги при звільненні;

- з моменту набрання Законом № 113-IX законної сили для вузької категорії найманих працівників (прокурорів) нівельовано трудові гарантії та права, запроваджено дискримінацію за професійною ознакою, тобто саме за ознакою професії громадян поставлено в нерівні умови з усіма іншими найманими працівниками, права яких врегульовані КЗпП, у порушення ст. 22 Конституції України, вчинено спробу звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а саме: ст. 40 КЗпП (розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу) доповнено частиною п`ятою, де зазначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень ч. 2 цієї статті, ст. 42, 42-1, ч. 1-3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус» (п. 2 Р. І Закону № 113-IX). Законом України «Про прокуратуру» залишено без врегулювання порядок звільнення прокурорів та трудові гарантії при цьому;

- особливості звільнення прокурора з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури врегульовано ст. 60 Закону «Про прокуратуру» (що є спеціальною нормою по відношенню до 49-2) яка, Законом № 113-IX зупинено дію ст. 60 Закону «Про прокуратуру» до 01.09.2021 року;

- до прийняття вказаних дискримінаційних змін Верховним Судом констатовано, що спеціальним законодавством, а саме Законом України «Про прокуратуру», не встановлено порядок звільнення, процедуру та гарантії для працівників, які підлягають звільненню у випадку ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України;

- відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічні правові позиції викладено в численних Постановах Верховного Суду від 19.09.2019 року у справі № 808/588/17; від 26.09.2018 року у справі № 804/7940/16; від 30.01.2019 року у справі № 808/932/17; від 24.04.2019 року у справі № 808/892/17; від 05.09.2019 року у справі № 826/5593/16; від 11.09.2019 року у справі № 803/63/16, від 17.10.2018 року у справі № 823/276/16;

- відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування;

- Законом № 1697-IX (спеціальним нормативно-правовим актом) не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників за наявності підстав передбачених пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП, що не заборонено спеціальним законодавством;

- фактори, які впливають на рішення роботодавця при віднесенні працівника до категорії звільнених, у зв`язку із скороченням, ліквідацією, реорганізацією, в розумінні ст. 44 КЗпП взагалі не враховуються. Це є предметом окремого позову порушення прав та гарантій працівника при звільнені.

Згідно зі змістом відзиву на позовну заяву та заперечень на відповідь на відзив, відповідач вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з таких підстав:

- звільнення з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року за № 1697-VIІ є тотожним звільненню згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, а тому позивач вважає, що правові наслідки для роботодавця, яким є прокуратура області є однаковими. Відповідач з урахуванням положень статті 44 КЗпП України, зобов`язаний нарахувати, виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку. Перед судом порушено питання про визнання протиправною бездіяльності прокуратури області щодо не нарахування та невиплати вихідної допомоги при звільненні;

- нормами статті 222 КЗпП України, особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових, інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством. Отже, Законом, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокуратури, а також систему прокуратури України є Закон України «Про прокуратуру»;

- Законом України від 19.09.2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» норми статті 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42- 1, частин першої, другої та третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус». Таким законом, що регулює статус прокурорів та відповідно має статус спеціального, є Закон України «Про прокуратуру» і наведений Закон № 113-ІХ. Така позиція узгоджується з висновками аналогічного змісту, наведеними у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 по справі № 21-8а15, згідно з якими, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі;

- згідно з вимогами пункту 19 розділу II Закону № 113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, зокрема, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури;

- аналізуючи текст наказу прокуратури області від 29.04.2020 року за № 774к про звільнення позивача з посади прокурора відділу та органів прокуратури необхідно зазначити, що він не містить посилань на норми пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, як на підставу його звільнення, оскільки до спірних правовідносин застосовуються норми лише спеціального Закону, якими є Закони № 1697-VII та № 113-ІХ;

- положення статті 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення з ним трудового договору на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»;

- відповідно до положень Закону України «Про прокуратуру», який є спеціальним та визначає статус прокурорів, виплата вихідної допомоги у разі звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 означеного Закону не передбачена;

- норми Закону України «Про прокуратуру» та Закону № 113-ІХ (в частині підстав звільнення прокурорів та особливостей застосування до них положень окремих статей КЗпП України) є чинними, підлягають обов`язковому виконанню;

- позовна вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь вихідної допомоги є безпідставною, оскільки не ґрунтується на вимогах законодавства, а тому не підлягає задоволенню;

- позивача звільнено з органів прокуратури на підставі наказу прокурора області від 29.04.2020 року за № 767к - з 30.04.2020 року, заробітну плату позивача отримано у повному обсязі, заборгованість з боку відповідача відсутня;

- чинним законодавством не перебачено стягнення з прокуратури області на користь позивача вихідної допомоги при звільненні;

- згідно відповіді на відзив відповідача на адміністративний позов позивачем зазначено про застосування до цих спірних правовідносин положень КЗпП України через неврегульованість питання виплати прокурорам вихідної допомоги при звільненні за нормами Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку із чим у позивача наявне право на отримання вихідної допомоги згідно статті 44 КЗпП України;

- позиція відповідача полягає у відсутності підстав для виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні згідно статті 44 КЗпП України, що не передбачено Законом України «Про прокуратуру», у зв`язку із чим правову оцінку процесуальним позиціям сторін у даній справі буде надано Одеським окружним адміністративним судом;

- до спірних правовідносин підлягають безумовному застосуванню висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 31.01.2018 року у справі № 820/1119/16, зокрема про те, що звільнення з підстав та в порядку, передбачених Законом України № 1697-VII, яким наразі не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, свідчить про не набуття права на її отримання;

- доводи позивача про те, що Закон № 113-ІХ має дискримінаційний характер та порушує його конституційні права і свободи, безпідставні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши пояснення, надані учасниками справи, а також докази в їх сукупності, суд встановив таке.

29 квітня 2020 року прокуратурою Одеської області, керуючись статтею 11 Закону України «Про прокуратуру», підпункту 2 пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», на підставі рішення № 49 від 02.04.2020 кадрової комісії № 1 (а.с.13), прийнято наказ № 774к (а.с.12), яким наказано:

- звільнити позивача з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального курівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року;

- відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні.

Разом із листом від 15.05.2020 року № 19-621 вих-20 (а.с.14-16), адресованим позивачу, відповідач надав останньому, зокрема, копію розрахункового листа за 2020 рік, в якому відображено нарахування за видами виплат, в тому числі оклад, ОВР, матеріальна допомога, компенсація невикористаних відпусток, премія та інші, із зазначенням, зокрема, що згідно інформації відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області розрахунок з позивачем проведено своєчасно та в повному обсязі.

Не погоджуючись, фактично, з бездіяльністю відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду із вищенаведеними позовними вимогами.

При цьому, згідно з вищенаведеним змістом позовних вимог, ні рішення, ні дії чи бездіяльність відповідача у спірних правовідносинах не є предметом оскарження.

Згідно зі змістом відзиву на позовну заяву, відповідачем визнаються фактичні обставини справи, зокрема, щодо не нарахування та не виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні.

З урахуванням наданих сторонами документів, наявних в матеріалах справи, у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Тому, згідно з ч. 1 ст. 78 КАС України, зазначені обставини, не підлягають доказуванню.

Отже, спірність позицій сторін в даному випадку полягає у виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40, 44 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2,статті 74,частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Отже, КЗпП України передбачає особливості розірвання трудового договору з працівником у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Таке звільнення можливе лише в тому випадку, якщо відсутня можливість перевести працівника за його згодою на іншу посаду. Тому, в якості компенсації за втрату роботи Кодекс передбачає виплату працівнику вихідної допомоги, і такий обов`язок покладається на роботодавця у зв`язку з неможливістю подальшого працевлаштування цього працівника. Вихідна ж допомога за своєю суттю є певною соціальною гарантією для працівника у разі розірвання з ним трудового договору з ініціативи роботодавця. Водночас КЗпП України передбачає також, що особливості звільнення окремих категорій працівників визначаються законами, що регулюють їх правовий статус.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Статтею 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII визначено загальні умови звільнення прокурора з посади та припинення його повноважень на посаді. Так, зокрема, відповідно до п. 9 ч. 1 цієї статті, прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 року, який набрав чинності з 25.09.2019 року, розпочато процедуру реформування органів прокуратури.

Згідно із п. 6, 7, 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 року, з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII.

Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Таким чином, нормами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 року врегульовано порядок проведення реорганізації органів прокуратури, в тому числі порядок переведення працівників на нові посади та їх звільнення з займаних посад.

При цьому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 року доповнено ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII частиною п`ятою, згідно з якою на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої п. 9 ч. 1 цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Отже, вказаними нормативними актами визначені особливості звільнення прокурорів у зв`язку з проведенням реорганізації органів прокуратури чи скорочення штату. Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII не передбачено можливості виплати прокурору вихідної допомоги при звільненні його з займаної посади з вказаних вище підстав.

Суд зазначає про пріоритетність спеціального закону (Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII) перед нормами КЗпП України щодо звільнення окремих категорій працівників з підстав, визначених ч.1 ст.40 КЗпП. Трудове ж законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.

Оскільки позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання. Відтак, у відповідача не було обов`язку виплачувати позивачу на день звільнення вихідну допомогу, передбачену ст. 44 КЗпП України.

Таким чином відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, тобто згідно частини другої статті 19 Конституції України.

Враховуючи те, що позивача звільнено лише та виключно з підстав та в порядку, передбачених спеціальним законодавством, а саме: Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 року, «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, якими не передбачено вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання. Та відповідним спеціальним законодавством не передбачена виплата вихідної допомоги при звільненні працівників, а не, як помилково вважає позивач, не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників.

На виконання ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 31.01.2018 по справі № 820/1119/16 тощо.

Суд не бере до уваги посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені в постановах Верховного Суду від 19.09.2019 року у справі № 808/588/17; від 26.09.2018 року у справі № 804/7940/16; від 30.01.2019 року у справі № 808/932/17; від 24.04.2019 року у справі № 808/892/17; від 05.09.2019 року у справі № 826/5593/16; від 11.09.2019 року у справі № 803/63/16, від 17.10.2018 року у справі № 823/276/16, від 16 жовтня 2019 року у справі № 804/5863/17, з тих підстав, що вони викладені Верховним Судом при виборі і застосуванні норм права щодо іншого предмету спору, відповідно, щодо інших спірних правовідносин та на підставі інших фактичних обставин.

Так, наприклад, у вищезазначених справах накази про звільнення позивачів прийнято, зокрема, в тому числі на підставі Кодексу законів про працю України.

Проте, як встановлено судом вище, у даній справі, наказ про звільнення позивача прийнятий відповідачем, керуючись лише та виключно нормами спеціального законодавства, а саме: статтею 11 Закону України «Про прокуратуру», підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Крім того, суд додатково звертає увагу позивача, що правомірність наказу про його звільнення не є предметом спору у даній справі.

В частині 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування позовних вимог та заперечень проти них, які могли б потягнути зміну висновків суду щодо спірних правовідносин, учасниками справи суду не наведено та не надано.

При цьому слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.), відповідно

суд дійшов висновків, що:

- на виконання вимог ч. 1 ст. 77 КАС України відповідачем доведені обставини, на яких ґрунтуються його заперечення та доказана відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги в зв`язку із звільненням в розмірі 23250,28 грн., отже немає підстав для задоволення позову повністю.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, підстав для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, немає.

Згідно з п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України (в редакції, чинній до 17.07.2020 року) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), зокрема, процесуальні строки щодо розгляду адміністративної справи продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18.06.2020 року № 731-ІХ, який набрав чинності 17.07.2020 року, зокрема, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом.

Керуючись ст.ст. 9, 77, 78, 139, 241-246, 250, 255, 258, 262, 291, 295, Прикінцевими та Перехідними положеннями КАС України, суд -

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до прокуратури Одеської області (місцезнаходження: вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026; ідентифікаційний код юридичної особи: 03528552) про стягнення вихідної допомоги відмовити повністю.

Апеляційні скарги на рішення суду подаються учасниками справи до або через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Г. Цховребова

.