Справа № 400/4495/19
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/4495/19
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря судового засідання Тутової Л.С.

представника апелянта - військової частини НОМЕР_1 Тюльпарова О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа Державна казначейська служба України, про визнання бездіяльності протиправною, стягнення одноразової грошової допомоги в сумі 34737,20 грн., -

В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся з позовом до військової частини НОМЕР_1 , третя особа Державна казначейська служба України, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати в повному обсязі одноразової грошової допомоги при звільнені в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- стягнути з відповідача недотриману одноразову грошову допомогу при звільнені в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, яка становить 34 737,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач протиправно не врахував у складі грошового забезпечення, з якого нарахована одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби, щомісячну додаткову грошову винагороду, яка має постійний характер, у зв`язку з чим, при звільненні позивача з військової служби за станом здоров`я, відповідач виплатив йому одноразову грошову допомогу у розмірі, меншому від належного до виплати, на 34 737,20 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року, ухваленим в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 .

Визнана протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у неврахуванні щомісячної додаткової грошової винагороди як складової грошового забезпечення, з якого обчислена сума одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у сумі 34 737,20 грн. (тридцять чотири тисячі сімсот тридцять сім гривень 20 копійок).

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн. (чотири тисячі гривень 00 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, військова частина НОМЕР_1 , подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою залишити позов без розгляду або відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції при ухвалені рішення у справі не врахував, що одноразова грошова допомога не входить до фонду оплати праці, а отже вимоги про її стягнення обмежені процесуальними строками, які позивач пропустив без поважних причин. Вважає, що щомісячна додаткова грошова винагорода встановлюється тимчасово, тобто не має постійного характеру, а отже не може враховуватись при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу посилався на доводи, що узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд встановив, що позивач проходив військову службу у військовій частині - польова пошта НОМЕР_2 (в подальшому військова частина НОМЕР_3 , військова частина НОМЕР_1 ).

28.09.2015 р. позивача, звільненого з військової служби за станом здоров`я наказом командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині), виключено із списків особового складу частини та направлено для зарахування на військовий облік до Біляївського районного військового комісаріату Одеської області.

Календарна вислуга позивача у Збройних Силах України становить 16 років 02 місяці 12 днів.

При звільненні з військової служби позивачу було виплачено одноразову грошову допомогу відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 за 16 календарних років у сумі 31482,00 грн.

Зазначені обставини підтверджені копією витягу з наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28.09.2015 № 179.

Відповідно до матеріалів справи, в період з вересня 2013 року по серпень 2015 року позивачу виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода відповідно до наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260. Розмір цієї винагороди за серпень 2015 року становить 4396,70 грн., що підтверджено довідкою про нараховане грошове забезпечення позивача за період з вересня 2013 року по серпень 2015 року від 13.05.2017 № 448 (а.с. 15-17).

У відповідь на заяву позивача від 21.11.2019 про надання роз`яснень та нарахування і виплату одноразової грошової допомоги (а.с. 12) апелянт повідомив, що під час здійснення нарахування виплати позивачу одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби у військовій частині керувалися вимогами Постанов Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294, від 22.09.2010 № 889, наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 (а.с. 13).

Зокрема, як вбачається з листа відповідача від 27.11.2019 № 633/3706 (а.с. 13), при здійсненні нарахування та виплати одноразової грошової допомоги позивачу при звільнені відповідач врахував такі види грошового забезпечення:

- оклад за військовим званням у сумі 125,00 грн.;

- посадовий оклад у сумі 1091,00 грн.;

- надбавку за вислугу років (35 %) у сумі 425,60 грн.;

- надбавку за виконання особливо важливих завдань (50 %) у сумі 820,80 грн.;

- надбавку за особливі умови служби, що пов`язані з підвищеним ризиком для життя у сумі 327,30 грн.;

- надбавку за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці у сумі 163,65 грн.;

- премію у сумі 981,90 грн.

Отже, розмір виплаченої одноразової грошової допомоги позивачу обчислений відповідачем з розміру грошового забезпечення, до якого не включена щомісячна додаткова грошова винагорода.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону. А тому, щомісячна додаткова грошова винагорода та індексація є складовими місячного грошового забезпечення військовослужбовця і повинні включатися до розрахунку грошової допомоги при звільненні.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону №2232-XII, порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком (за наявності вислуги 10 років і більше), виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Частиною 2 ст.9 Закону України №2011 та згідно з п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців,осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною четвертою цієї ж статті закону обумовлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Постановою КМУ від 13.03.2013 року №161 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 для військовослужбовців, зокрема, Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 пункту 1 цієї постанови, та військовослужбовців строкової військової служби) був запроваджений новий вид забезпечення - щомісячна додаткова грошова винагорода у таких розмірах: з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 % місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 % місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 % місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 % місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Окрім того, питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17. Приймаючи постанову від 06.02.2019 року у вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних або тих, що виплачуються раз на місяць.

З матеріалів справи вбачається, що позивач отримував щомісячну винагороду з вересня 2013 року. Тобто вказана винагорода нараховувалася та виплачувалася позивачу останні 24 місяці перед звільненням, а, отже, мала постійний (систематичний) характер, тому підстави вважати такі винагороди одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

Отже, у зв`язку з тим, що позивач додаткову грошову винагороду отримував щомісячно під час проходження служби і вона входила до складу грошового забезпечення, то, відповідно, вказані складові повинні включатися до розрахунку грошової допомоги військовослужбовців при звільненні.

За такого правового регулювання та обставин справи апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого йому нарахована одноразова грошова допомога при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 16.05.2019 року у справі №826/11679/17, від 31.07.2019 року справа №826/3398/17, від 22.10.2019 року справи №826/2447/18 та №520/3505/19, від 31.10.2019 року у справі №826/3397/17.

За змістом п. 9.1 розділу IX Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 11.06.2008 року (чинного на час виникнення спірних правовідносин), грошове забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби за станом здоров`я, включає: оклад за військове звання, посадовий оклад, надбавки за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

Аналогічні норми щодо не включення винагород до складу грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби, містить також Інструкція про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затверджена наказом Міністерства оборони України від 24 жовтня 2016 року № 550.

Разом з тим, застосовуючи вищеозначені Інструкції як спеціальні нормативно-правові акти, що визначають структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, апелянт не врахував пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Апеляційний суд враховує пріоритетність законів над підзаконними актами та дискрецію держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Таким чином, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон № 2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам Закону № 2011-ХІІ.

Відхиляє апеляційний суд доводи апелянта щодо помилковості застосування судом першої інстанції правової позиції висловленої Верховним Судом у постанові цього суду у справі №910/4518/16, оскільки ці доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог. При цьому суд першої інстанції застосував лише підхід застосування норм права висловлений ВП ВС у постанові від 30.01.2019 року по справі №910/4518/16.

При цьому апеляційний суд зазначає, що складові грошового забезпечення визначаються виключно законом, розмір та порядок виплати грошового забезпечення визначається КМУ.

Безпосередньо Законом № 2011-ХІІ встановлено право позивача на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, у разі звільнення з військової служби. Тобто законом встановлений, як розмір допомоги так і база з якої ця допомога обчислюється - місячного грошового забезпечення, без встановлення якихось виключень, або надання будь-якому органу певних повноважень щодо визначення бази нарахування допомоги. При цьому Закон № 2011-ХІІ, не наділяє Міністерство оборони повноваженням змінювати складові грошового забезпечення, з якого обчислюється грошова допомоги при звільнені.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду апеляційний суд зазначає таке.

Перебування особи на публічній службі є однією з форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 дійшов висновку, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У разі пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень, не пов`язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат.

Оскільки позовна заява містить вимоги про нарахування та виплату грошової допомоги при звільненні, передбаченої частиною другою статті 15 Закону № 2011-XII, слід керуватися, в тому числі, положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України.

Щодо висновків апелянта стосовно незастосування у справі, що розглядається, норм положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України з огляду на формулювання позовних вимог інших, ніж стягнення заробітної плати, апеляційний суд зауважує, що норми цієї статті, слід тлумачити в більш широкому розумінні, а саме в сенсі відсутності строкових обмежень для звернення до суду з позовом з приводу належної працівникові заробітної плати.

При цьому апеляційний суд зазначає, що адміністративний суд у силу частини другої статті 9 КАС України не зв`язаний заявленими позовними вимогами та може вийти за їх межі, встановивши необхідність ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналогічний правовий висновок викладений і у постанові верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 807/363/18.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апелянта військової частини НОМЕР_1 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині не залучення до участі у справі командира військової частини НОМЕР_2 та самої військової частини НОМЕР_2 , з якої був звільнений позивач, з огляду на таке.

Так, позивач був звільнений з військової служби у військовій частині НОМЕР_2 (а.с. 14), позов був пред`явлений до військової частини НОМЕР_3 , яка згідно наданої нею ж відповіді (а.с. 13) здійснювала нарахування та виплату одноразової грошової допомоги у разу звільнення.

Також відповідно до матеріалів справи (а.с. 36) було введене в дію умовне найменування «військова частина НОМЕР_1 » та анульоване умовне найменування «військова частина НОМЕР_3 », у зв`язку з чим, ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 28.01.2020 року змінена назва відповідача з військової частини НОМЕР_3 на військову частину НОМЕР_1 (а.с. 78).

Додатково апеляційний суд зазначає, що при розгляді справи судом першої інстанції військова частина НОМЕР_1 не порушувала питань, а ні щодо залучення до справи у якості третіх осіб командира військової частини НОМЕР_2 та самої військової частини НОМЕР_2 , а ні щодо заміни військової частини НОМЕР_1 , як неналежного відповідача, іншою особою належним відповідачем.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 2-12, 72-77, 242, 257, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 травня 2020 року у справі №400/4495/19 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 27.11.2020 року.

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.