Справа № 280/2539/20
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2020 року м. Дніпросправа № 280/2539/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 10.08.2020 р. у справі № 280/2539/20

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача №445о/с від 04.11.2015 про звільнення згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 65 «г» (через скорочення штатів) підполковника міліції ОСОБА_1 , (М-135036), відстороненого від посади оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері обігу протиправного контенту і господарської діяльності управління боротьби з кіберзлочинністю ГУМВС;

- зобов`язати відповідача поновити позивача, на службі на посаді старшого оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері обігу протиправного контенту і господарської діяльності управління боротьби з кіберзлочинністю ГУМВС в Запорізькій області або у разі ліквідації цієї посади на іншу посаду з урахуванням класифікаційних характеристик, зокрема назвою, розміром посадового окладу, функціональністю та організаційним рівнем підрозділу у структурі органу згідно з попередньою посадою, з 06 листопада 2015 року;

- зобов`язати відповідача виплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2015 року по день поновлення на роботі;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на службі та стягнення з відповідача середнього заробітку за один місяць.

Ухвалою суду від 10 серпня 2020 року позов залишено без розгляду.

Суд мотивував своє процесуальне рішення тим, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність об`єктивних, істотних та непереборних причин, що заважали позивачу реалізувати своє право на звернення до суду з цим позовом в межах строку, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України щодо такої категорії справ.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи.

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що прийнявши позовну заяву до розгляду та відкривши провадження по справі №280/2539/20, суддя визнав причини пропуску звернення до суду поважними, але в подальшому з порушенням принципу змагальності сторін та прав ОСОБА_2 на вільний доступ до суду, яке гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних прав людини, змінив своє рішення. Суд, не розглядаючи заяву ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку на звернення до суду та не приймаючи за нею будь-якого рішення у вигляді ухвали суду при прийнятті позову до провадження, а також протягом 3 судових засідань навмисно позбавив ОСОБА_1 права на вільний доступ до суду для вирішення цього питання, а також штучно створив перешкоду для перегляду цього питання у апеляційному порядку, як наслідок, не забезпечив можливості реалізації прав позивача.

Суд у своїй ухвалі від 10.08.2020 по справі №280/2539/20 всупереч вимогам ч. І ст.242 та ч.4 ст.123 КАС України не обґрунтував та не зазначив, чому висновок про поважність причин пропуску звернення до суду зроблений при відкритті провадження є передчасним.

Суд дійшов хибного висновку про те, що позивачу щонайменше в ході розгляду справи №336/4824/18 стало відомо про його звільнення та існування спірного наказу. Такі висновки суду спростовуються встановленими у постанові Запорізького апеляційного суду по справі №336/4824/18 обставинами: «Суд першої інстанції дійшов висновку, що з 15.09.2015 р. з часу затримання позивачі були фактично усунуті від виконання службових обов`язків, а з 05.11.2015 р. (під час перебування ОСОБА_3 під вартою) без попереджень та повідомлень звільнені з роботи в органах внутрішніх справ...». Факт дослідження в цій справі наказу про звільнення позивача не підтверджений.

Судом не взято до уваги, що матеріалами справи спростовується твердження відповідача про ознайомлення ОСОБА_1 зі звільненням до 23.03.2020. Так, суд зазначає, що: «... в матеріалах справи наявна копія листа начальника управління кадрового забезпечення ГУМВС в Запорізькій області від 06.11.2015 №3/1-5779 та копія фіскального чеку, які свідчать про направлення позивачу повідомлення про необхідність прибути до ГУМВС України в Запорізькій області та отримати трудову книжку та військовий квиток. Проте позивач не з явився до ГУМВС в Запорізькій області».

В той же час, зазначені твердження суду не спростовують доводи Позивача про неотримання будь-яких повідомлень про звільнення, вручення спірного наказу, трудової книжки, військового квитка та припису до військкомату до 17.04.2020, оскільки відсутнє відповідне поштове рекомендоване повідомлення з відміткою про вручення.

Більш того, ОСОБА_1 офіційно ознайомлено з витягом з наказу №445о/с від 04.11.2015, а також йому видано трудову книжку та припис до районного військкомату лише 17.04.2020, тобто вже після звернення до суду за захистом його порушених прав. Зазначене підтверджується записом у послужному списку де вказано дату виконання цих дій - 17.04.2020.

Враховуючи факт зазначення у рішеннях судів по справі №336/4824/18 про існування наказу про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, суд не звернув увагу на те, що серед сторін у вказаній справі не було ГУМВС України в Запорізькій області, як роботодавця. Повідомлення працівника про звільнення та видача відповідного наказу з цих питань іншими особами, окрім власника або уповноваженого ним органу законодавством не передбачена.

Суд при прийнятті рішення по справі врахував документи, надані Відповідачем під час судового засідання 10.08.2020, незважаючи на те, що вони не були належним чином вручені Позивачу.

Згідно з ч.9 ст.79 КАС України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи.

Разом з цим, фактично надаючи свої заперечення щодо відповіді на відзив відповідач 10.08.2020 надав до суду додаткові документи, які не долучались до клопотання про залишення позову без розгляду та на яких це клопотання не ґрунтувалось, чим порушив процесуальні вимоги щодо черговості надання документів та доказів.

Так, ОСОБА_1 вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2017 по справі №336/1354/16 виправданий, у зв`язку з недоведеністю його винуватості. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28.09.2017 зазначений вирок залишено в силі. 29.01.2018 ухвалою Верховного Суду повернуто касаційну скаргу прокурора, котрий приймав участь під час розгляду кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій.

Тобто саме кримінальне переслідування закінчилось лише 29.01.2018.

У подальшому ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом до прокуратури Дніпропетровської області та Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, справа №336/4824/18. При цьому, 15.04.2020 Верховним Судом відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу №336/4824/18.

Одночасно, 03.03.2020 ОСОБА_2 звернувся до ГУМВС України в Запорізькій області із заявою щодо вирішення питання про поновлення його трудових прав та допуску до виконання своїх посадових обов`язків. Однак, 23.03.2020 року ОСОБА_1 отримав лист від ГУМВС України в Запорізькій області за №1/183 від 13.03.2020, відповідно до якого його повідомлено про те, що він звільнений з органів внутрішніх справ з 06.11.2015, що стало підставою для звернення до суду за захистом порушених прав.

Таким чином, оскільки не було ухвалено остаточного рішення, пов`язаного з розглядом кримінальної справи, а ГУМВС України в Запорізькій області до 23.03.2020 не повідомляло ОСОБА_1 про прийняття рішення про його звільнення, зазначене підтверджує той факт, що ОСОБА_1 не мав можливості своєчасно реалізувати право на звернення до суду в порядку КАС України.

Просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Сторонами не заперечуються фактичні обставини, наведені в позові, що наказами ГУМВС у Запорізькій області №308о/с від 27.08.2015 та №333о/с від 10.09.2015 позивача призначено на посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах відділу боротьби зі злочинами у сфері обігу протиправного контенту і господарської діяльності управління боротьби з кіберзлочинністю ГУМВС в Запорізькій області.

Наказами ГУМВС в Запорізькій області №2112 від 30.06.2015 та №2656 від 14.09.2015 позивач відряджений до управління боротьби з незаконним обігом наркотиків ГУМВС в Запорізькій області.

За результатами розгляду клопотання слідчого по кримінальному провадженню ЄРДР №0000567 від 13.07.2015 за ч.3 ст.368 КК України, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.10.2015 по справі №201/16081/15-к до позивача застосовано захід забезпечення кримінального провадженні у вигляді відсторонення від посади.

Наказом ГУМВС України в Запорізькій області №399о/с від 27.10.2015 позивач відсторонений від посади з 22.10.2015 по 15.11.2015.

Наказом ГУ МВС України в Запорізькій області №445/о/с від 05.11.2015 згідно із пп.10 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача звільнено з 06.11.2016 у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), відстороненого від посади оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері обігу протиправного контенту і господарської діяльності управління боротьби з кіберзлочинністю ГУМВС (а.с. 67).

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2017 по справі №336/1354/16-к позивача виправдано за ч.2 ст.369-2 та ч.3 ст.368 КК України, у зв`язку з недоведеністю винуватості.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28.09.2017 вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2017 залишено без змін.

03.03.2020 позивач звернувся з листом до ГУМВС України в Запорізькій області про вирішення питання щодо подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ або переведення до підрозділів національної поліції.

Листом ГУМВС України в Запорізькій області за №1/183 від 13.03.2020, який позивач отримав 23.03.2020, повідомлено позивача про те, що його звільнено з органів внутрішніх справ з 06.11.2015.

Таким чином, позивач зазначає, що дізнався про його звільнення з ОВС 23.03.2020.

Позивачем було подано заяву про поновлення пропущеного строку для звернення до суду з позовом, в якій він вказав, що дізнався про своє звільнення лише після звернення 03.03.2020 року з листом до відповідача про вирішення питання щодо подальшого проходження служби, на яке отримав відповідь про звільнення 23.03.2020 року та одержав копію наказу про звільнення № 445 о/с від 04.11.2015 року. Вважає, що раніше був позбавлений можливості звернутися до суду через бездіяльність відповідача.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження від 21.04.2020 року не було надано жодної оцінки поданій заяві про поновлення строку звернення до суду.

У клопотання, поданому відповідачем разом з відзивом на позов 18.05.2020 року, з посиланням на ч. 5 ст. 122, ч. 3 ст. 123 КАС України, відповідач просить залишити позов без розгляду, оскільки викладені позивачем у позові обставини про винесення вироку Шевченківським районним судом у м. Запоріжжя від 08.02.2017, ухвали Запорізького апеляційного суду від 28.08.2017 по кримінальній справі № 336/1354/16-к свідчать, що позивач мав звернутися до суду після цих судових рішень, а тому строк звернення до суду є пропущеним.

Суд першої інстанції виходив з того, що вступна частина вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.07.2017 та ухвали Запорізького апеляційного суду від 28.08.2017 по кримінальній справі № 336/1354/16-к, свідчать, що позивач був присутній під час розгляду кримінальної справи та не оспорював той факт, що він не працевлаштований.

Крім того, суд врахував, що в описовій частині постанови Запорізького апеляційного суду від 21.01.2020 по справі №336/4824/18 судом було встановлено, що відповідно до витягу з наказу ГУ МВС України у Запорізькій області №445 о/с від 05.11.2015 року підполковника міліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого відділу боротьби зі злочинами у сфері обігу протиправного контенту і господарської діяльності управління боротьби з кіберзлочинністю ГУМВС звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних сил України за пунктом 64 «г» - через скорочення штатів. Ця постанова оскаржена позивачем у касаційному порядку.

Отже, суд прийшов до висновку, що наведені вище факти, які підтверджені документально, свідчать про те, що позивачу, щонайменше в ході розгляду справи №336/4824/18 стало відомо про його звільнення та існування спірного наказу.

Суд також не прийняв до уваги доводи позивача щодо неотримання наказу про звільнення та трудової книжки, оскільки в матеріалах справи наявна копія листа начальника управління кадрового забезпечення ГУ УМВС в Запорізькій області від 06.11.2015 №3/1-5779 та копія фіскального чеку, які свідчать про направлення позивачу повідомлення про необхідність прибути до ГУМВС України в Запорізькій області та отримати трудову книжку та військовий квиток. Проте позивач не з`явився до ГУ МВС в Запорізькій області.

Отже, суд дійшов висновку, що факт звільнення позивача спірним наказом встановлений постановою Запорізького апеляційного суду від 21.01.2020 по справі №336/4824/18, але позивач не звернувся у встановлений законом місячний строк до суду і поважних причин про пуску строку не навів, в зв`язку з чим суд залишив позов без розгляду.

Колегія суддів в цілому погоджується з висновками суду першої інстанції щодо пропуску строку звернення до суду, проте з огляду на доводи апеляційної скарги зауважує наступне.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що суд першої інстанції помилково під час відкриття провадження у справі не прийняв процесуальне рішення стосовно поданої позивачем заяви про поновлення строку звернення до суду, в т.ч. не зазначив про це в ухвалі про відкриття провадження від 21.04.2020 року.

Також колегія суддів погоджується з тим, що суд першої інстанції розглядав фактично не заяву про поновлення строку, а клопотання про залишення позову без розгляду.

Разом з тим, слід зазначити, що документи, направлені відповідачем на адресу суду і позивача разом із запереченням на відповідь на відзив надійшли суду в день судового засідання 10.08.2020 року.

З боку представника позивача Тесля С.Ю, якій був присутнім у судовому засіданні, клопотання з приводу надання часу на ознайомлення із зазначеними доказами суду не заявлено, а ті докази, на яких висновується ухвала суду, а саме вищеназвані судові рішення, були відомі позивачу, адже він був учасником цих судових проваджень.

Отже, допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, на яких акцентує увагу скаржник в апеляційній скарзі, не вплинули на вирішення питання, а тому, відповідно ч. 2 ст. 317 КАС України не можуть бути самостійною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що факт звільнення позивача спірним наказом встановлений постановою Запорізького апеляційного суду від 21.01.2020 по справі №336/4824/18 і вважає, що саме з цього часу обчислюється строк звернення до суду.

Однак, колегія суддів з таким висновком не погоджується, виходячи з наступного.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 жовтня 2015 року у справі № 201/16081/15-к, яка постановлена в присутності позивача у судовому засіданні, до позивача було застосовано захід забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення від посади на строк до 15 листопада 2015 року. На підставі вказаної ухвали суду відповідачем видано наказ № 399о/с від 17.10.2015 року, яким позивача відсторонено від посади з 22.10.2015 по 15.11.2015 року, тобто, час відсторонення був визначеним, а тому по його закінченню у позивача не було правових підстав не стати до служби.

Доводи позивача, викладені у позовній заяві щодо його перебування на лікарняному нічим не підтверджені, строк тимчасової непрацездатності не зазначений, будь яких клопотань з цього приводу суду не заявлено, а тому судом не враховуються.

Таким чином, позивач мав з`явитися до місця служби 16.11.2015 року та дізнатися про своє звільнення наказом від 06.11.2015 року, тобто це і є часом, з якого повинен обчислюватись строк звернення до суду.

На думку колегії суддів всі інші обставини не мають значення для встановлення часу, коли позивач мав дізнатися про порушення свого права.

Стосовно доводів апеляційної скарги, які пов`язані з неотримання будь-яких повідомлень про звільнення; врученням спірного наказу, трудової книжки, військового квитка та припису до військкомату лише 17.04.2020, колегія суддів зазначає, що на переконання суду це не є визначальними обставинами для вирішення питання щодо дотримання строку звернення до суду.

Так, згідно ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Частиною 5 ст. 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

В цьому випадку не підлягає застосуванню стаття 233 КЗпП України, яка передбачає право працівника звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, оскільки застосуванню підлягають положення КАС України як норми спеціального закону.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. При цьому законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

З матеріалів справи вбачається, що позивач протягом часу, більш ніж чотири роки, байдуже ставився до свого службового становища, не проявляв жодного інтересу до продовження служби, й навіть, після набрання чинності виправдувальним вироком 28.08.2017 по кримінальній справі № 336/1354/16-к, не з`явився до місця служби.

Отже, об`єктивних підстав для поновлення строку звернення до суду немає, розгляд справи по суті в контексті наведеного порушить баланс суспільних та особистих інтересів і може призвести до невиправданих витрат державного бюджету.

Інші доводи апеляційної скарги не мають вирішального значення, а тому не вимагають правового обґрунтування.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв по суті правильне рішення, але помилково встановив час, коли особа мала дізнатися про порушення її права, тому рішення суду підлягає зміні в мотивувальній частині.

Керуючись ст. 317, 320, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 10.08.2020 р. у справі № 280/2539/20 змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В решті ухвалу залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов