Справа № 640/3391/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2020 року м. Київ № 640/3391/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового

провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доОфісу Генерального прокурора
простягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

12 лютого 2020 року ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора (надалі - відповідач), в якому просить суд:

- стягнути з Офісу Генерального прокурора (адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ідентифікаційний код 00034051) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку - 204 989, 06 грн. (двісті чотири тисячі дев`ятсот вісімдесят дев`ять гривень 06 копійок);

- стягнути з Офісу Генерального прокурора (адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ідентифікаційний код 00034051) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) надбавку за класний чин у розмірі 6600 грн. (шість тисяч шістсот гривень);

- стягнути з Офісу Генерального прокурора (адреса: 01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ідентифікаційний код 00034051) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній місячний заробіток за весь час затримки при звільненні по день ухвалення судового рішення.

В якості підстави позову позивач зазначив, що відповідачем на момент його звільнення не здійснено повний розрахунок (виплату всіх належних йому сум) за час існування трудових відносин, а саме: вихідної допомоги у розмірі 204 989,60 грн, надбавки за класний чин, що не нараховувалось з 25.09.2019 по день звільнення (24.12.2019) у розмірі 6600 грн. Вказане також зумовило зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній місячний заробіток за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку (відповідно до ст. 117 КзПП та п. 20 постанови пленуму ВСУ від 24.12.1999 № 13). Позивач вказує, що відповідачем грубо порушено його права та гарантії, проголошені Конституцією України, міжнародними договорами, які були ратифіковані Україною, КЗпП України тощо. Проігноровано положення, викладені у рішеннях КСУ щодо забезпечення рівних можливостей громадянам для реалізації права на працю, щодо заборони скасування або звуження права, набутого на підставі чинного законодавства, щодо визначення, що зміст права на працю включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Так, з моменту набрання Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX законної сили, для вузької категорії найманих працівників - прокурорів нівельовано мінімальну гарантію, що є складовою права на працю - виплату вихідної допомоги. Таким чином, цим законом запроваджено дискримінацію за професійною ознакою, тобто саме за ознакою професії прокурора громадян поставлено в нерівні умови з усіма іншими найманими працівниками, права яких врегульовані КЗпП України. Окрім того, ще до прийняття вказаних дискримінаційних змін Верховним Судом констатовано, що спеціальним законодавством, а саме Законом України «Про прокуратуру», не встановлено порядок звільнення, процедуру та гарантії для працівників, які підлягають звільненню у випадку ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статей КЗпП України. Враховуючи це, розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених саме КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільнені працівника (в т. ч. гарантованих ст. 44 КЗпП України). Також позивач наполягає, що у порушення статей 43, 113 Конституції України, п. 2 постанови КМУ від 31.05.2012 № 505 та додатку № 8 до вказаної постанови, п. 3 ст. 32 КЗпП України позивачу не виплачено надбавку за класний чин, оскільки класного чину «радник юстиції» він не позбавлений.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.02.2020 відкрито провадження в адміністративній справі № 640/3391/20 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та проведення судового засідання (у письмовому провадженні). Витребувано у відповідача належним чином завірені копії документів, що містять інформацію про середній заробіток та надбавки ОСОБА_1 .

02.03.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить повністю відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на таке. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ, який набрав чинності 25.09.2019 (далі - Закон № 113-ІХ), запроваджено реформування органів прокуратури. На підставі п. 6 розділу ІІ даного Закону з дня набрання ним чинності усі прокурори Генеральної прокуратури України вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до п. 7 розділу ІІ Закону № 113-ІХ прокурори та слідчі прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають відповідні посади у Генеральній прокуратурі України можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, що передбачений цим Законом. Прокурори, які займають посади у ГПУ, звільняються Генеральним прокурором з даної посади за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації (пп. 2 п. 19 розділу ІІ Закону № 113-ІХ). Зазначені норми цього Закону є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами. Так, наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2086ц ОСОБА_1 звільнено з відповідної посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з рішенням кадрової комісії № 10 від 05.12.2019 про неуспішне проходження атестації.

Також відповідач вказує, що Законом № 113-ІХ ст. 40 КЗпП України доповнено ч. 5 такого змісту: особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Отже, з дня набрання чинності Законом № 113-ІХ, особливості застосування до прокурорів положень п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 40, статей 42, 42-1, частин 1-3 ст. 49-2, ст. 74, ч. 3 ст. 121 КЗпП України, на які посилається позивач, встановлюються Законом України «Про прокуратуру». Тому з 25.09.2019 саме цей закон, а не КЗпП України, поширюється на правовідносини між ОСОБА_1 і відповідачем. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 31.01.2018 (справа № 820/1119/16) та від 07.03.2018 у справі № 807/211/17 норми Закону України «Про прокуратуру» є пріоритетними перед нормами КЗпП і трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовано спірних правовідносин або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі. Також, Верховний Суд вказав, що під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців, пріоритетними є норми спеціальних законів. Згідно з Законом України «Про прокуратуру» у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону не передбачено виплату вихідної допомоги. У свою чергу, ст. 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові в разі припинення трудового договору на підставі вищезазначеного положення Закону України «Про прокуратуру». Враховуючи те, що позивача було звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом України «Про прокуратуру», яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання. Така правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16.

Щодо вимоги позивача про стягнення надбавки за класний чин, то вона є безпідставною. Так, ч. 1 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції до змін, внесених Законом № 113-ІХ) передбачалось, що розмір надбавки за класні чини як складової заробітної плати прокурорів, затверджується КМУ. Водночас, з набранням чинності Законом № 113-ІХ дана правова норма Закону України «Про прокуратуру» втратила чинність, разом із постановою ВРУ «Про затвердження Положення про класні чини працівників органів прокуратури України» від 06.11.1991 № 1795 ХІІ. Таким чином, позивачу при звільнені виплачено всі належні суми, тому підстав для застосування до відповідача відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, немає. З огляду на наведене, відповідач вказує, що підстав для задоволення позову немає.

30.03.2020 до канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла відповідь позивача на відзив, в якому останній вказує на наступне. Так, відповідач наполягає на тому, що з дати набрання чинності Законом № 113-ІХ, саме цей закон, а не КЗпП України поширюється на правовідносини між позивачем і відповідачем, проте аналіз норм законодавства дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених саме КЗпП, а також дотриманням вимог, установлених при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільненні, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці, здійснення повного розрахунку (виплата всіх належних сум) за час існування трудових відносин тощо). Також відповідачем взагалі проігноровано доводи щодо невідповідності Закону № 113-ІХ міжнародним договорам, ратифікованим Україною та наявності повноважень у суду під час розгляду конкретної судової справи вирішення (подолання) колізії між нормою міжнародного договору та нормою іншого законодавчого акта України. Також посилання відповідача на те, що Законом України «Про прокуратуру» у разі звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 цього Закону не передбачено виплату вихідної допомоги (а тому відсутні підстави для її здійснення) є нічим не обґрунтованими, так як Законом України «Про прокуратуру» взагалі не врегульовано це питання (немає ні дозволу, ні прямої заборони). Також твердженням про те, що норма, яка передбачала однією зі складових заробітної плати прокурора надбавку за класний чин, відповідач намагається ввести суд в оману, оскільки відповідно до п. 3 розділу ІІ Закону № 113-ІХ за прокурорами ГПУ зберігається відповідний правовий статус, які вони мали до набрання чинності Закону № 113-ІХ до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора. На зазначений період оплата праці працівників ГПУ здійснюється відповідно до постанови КМУ, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури. Отже, доводи, викладені відповідачем у відзиві позивач вважає нікчемними та такими, що спростовуються вищенаведеним. Також позивач наполягає, що відзив був підписаний неуповноваженою особою, а отже не повинен прийматися судом і підлягає поверненню відповідачу.

08.04.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва від відповідача надійшло заперечення на відповідь позивача на відзив. В даній відповіді вказано, що Офісом Генерального прокурора повністю підтримується позиція, викладена у відзиві на позов та вказується, що безпідставними є доводи ОСОБА_1 про те, що відзив підписано неуповноваженою особою.

15.04.2020 від позивача до канцелярії Окружного адміністративного суду міста Києва надійшло клопотання, в якому позивач просить заперечення відповідача, підписане представником Офісу Генерального прокурора, вважати поданим із порушенням процесуального строку, зазначеного в ухвалі суду, без поважних причин та неуповноваженою особою, а тому разом із доданими документами - повернути без розгляду відповідачу. Позовну заяву задовольнити повністю.

12.05.2020 до Окружного адміністративного суду міста Києва від позивача надійшло клопотання щодо врахування судом рішення Конституційного суду України від 26.03.2020 № 6-р/2020 у справі № 1-223/2018(2840/18), постанови КМУ від 11.12.2019 № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів», п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100.

Вивчивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Відповідно до матеріалів справи, позивач, ОСОБА_1 , з 14.03.2006 по 24.12.2019 працював на прокурорсько-слідчих та адміністративних посадах в органах прокуратури України, що підтверджується копією трудової книжки, яка наявна в матеріалах адміністративної справи.

Наказом Генерального прокурора України від 16 червня 2015 року № 1008ц ОСОБА_1 присвоєно класний чин радника юстиції.

Наказом Генерального прокурора від 21.12.2019 № 2086ц позивача було звільнено з посади прокурора відділу організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в місті Києві (з місцем постійної дислокації у місті Києві), управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 24.12.2019.

Цим же наказом зобов`язано Департамент планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Генеральної прокуратури України провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

Згідно з розрахунковим листком за грудень 2019 року Генеральною прокуратурою України при звільненні 24 грудня 2019 року ОСОБА_1 нараховано компенсацію за невикористані 234 календарні дні відпустки, індексацію доходів та заробітну плату за 18 робочих днів (включно - оклад, надбавка за ОВЗ, вислуга прокурорів, щомісячна премія).

У зв`язку з невиплатою вихідної допомоги при звільненні позивач звернувся до відповідача з відповідним запитом, на який листом від 08.01.2020 № 27/3-100вих-20 Офіс Генерального прокурора повідомив про відсутність правових підстав для її виплати, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», а не відповідно до статті 40 КЗпП України. Щодо надбавки за класний чин радника юстиції, то позивачу вона виплачувалась згідно з постановою КМУ від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» включно по вересень 2019 року. Водночас з набранням 25 вересня 2019 року чинності Законом № 113-ІХ надбавку за класний чин було скасовано, а проблемне питання було вирішено за рахунок збільшення розміру преміювання.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати ним вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку та надбавки за класний чин радника юстиції, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 123 Конституції України, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом.

На виконання вимог статті 123 Конституції України прийнято Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), який містить спеціальні норми щодо організації та порядку діяльності органів прокуратури України, особливостей розгляду трудових спорів (зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії та ін.)

Норми даного Закону являються пріоритетними перед нормами Кодексу законів про працю України і трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального закону не врегульовані спірні правовідносини, або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до частини 3 статті 16 Закону № 1697-VII, прокурор може бути звільнений лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Відповідно до пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Згідно пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VII, прокурор звільняється з посади зокрема у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Частиною п`ятою цієї статті визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Розглядаючи даний спір, суд враховує позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка полягає у тому, що під час вирішення справ щодо звільнення публічних службовців, пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Такої правової позиції дотримується й Верховний Суд, про що вказано, зокрема у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 820/1119/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 823/276/16, від 26 листопада 2019 року № 824/19/16-а.

Також Верховним Судом у постанові 05 грудня 2019 року у справі № 804/7399/16 висловлено правову позицію, що згідно з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII однією з умов звільнення прокурора з посади є ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Поряд із цим, не виключається звільнення прокурорів за правилами Кодексу законів про працю України у випадках, коли підстави звільнення є загальними, передбаченими законодавством про працю. В такому разі роботодавцем мають бути дотримані і гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.

При цьому, виплату вихідної допомоги при звільненні з підстав, передбачених статтями 36, 38-41 Кодексу законів про працю України, визначено статтею 44 КЗпП України.

Так, згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Пунктом 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Тобто, вказаною нормою передбачено припинення трудового договору у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Разом з тим, позивача не було звільнено відповідно до будь-якої з наведених норм КЗпП України, у тому числі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Таким чином, в межах спірних правовідносин застосовуються виключно положення Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Крім того, суд вказує, що Законом України «Про прокуратуру», в редакції від 05.11.1991, а саме, частиною 1 статті 46-2, передбачалось звільнення прокурорів за Кодексом законів про працю України, але вказаний Закон втратив чинність 15 липня 2015 року на підставі підпункту 1 пункту 3 Закону України № 1697-VII, тобто, на час звільнення позивача правові підстави для застосування до правовідносин, які виникли між сторонами Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 в частині, що стосується виплати вихідної допомоги, були відсутні.

Враховуючи те, що позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-VII, яким не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач не набув права на її отримання.

Як вже зазначалось, дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена у постанові від 31.01.2018 по справі № 820/1119/16 і є обов`язковою для врахування судом відповідно до положень частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Слід звернути увагу, що посилання позивача на рішення Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 808/588/17, від 26.09.2018 у справі № 804/7940/16, від 30.01.2019 у справі № 808/932/17, від 24.04.2019 у справі № 808/892/17, від 05.09.2019 у справі № 826/5593/16, від 11.09.2019 у справі № 803/63/16 є безпідставним, оскільки правовідносини у вказаних справах є відмінними та не врегульовують питання наявності права на отримання вихідної допомоги при звільненні прокурора.

Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач не набув права на отримання вихідної допомоги при звільненні, суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про стягнення з Офісу генерального прокурора на його користь вихідну допомогу.

Твердження позивача щодо фактичного звуження (позбавлення) працівників певної категорії державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, суд відхиляє з огляду на нижче наведену позицію Конституційного Суду України.

Конституційний Суд України у рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 зазначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування кожному достатнього життєвого рівня.

Конституційний Суд України виходить із того, що додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов`язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може змінюватись державою, зокрема, через неможливість її фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Неприпустимим є також встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача надбавки за класний чин за період з 25.09.2019 по день звільнення у сумі 6600,00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами та складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції від 05.11.1991) заробітна плата прокурорів складається із посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років і має забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов`язків, а так само закріплення кваліфікованих кадрів. Надбавки за вислугу років встановлюються також іншим працівникам прокуратури (спеціалістам, службовцям, робітникам). Розміри посадових окладів, надбавок за класні чини та вислугу років затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно пункту 1 Розділу II. «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року № 113-IX, визнано такими, що втратили чинність норми Закону України «Про прокуратуру» у редакції 1991 року, у тому числі частина перша ст. 49, якою однією зі складових заробітної плати прокурорів визначалась надбавка за класні чини. Нарахування заробітної плати прокурорів після набрання чинності з 25 вересня 2019 року Закону № 113-IX проводиться без врахування зазначеної надбавки. Зважаючи на викладене, дана вимога є необґрунтованою та у її задоволенні слід відмовити.

Тому, суд встановив при розгляді справи, що позивачу були виплачені всі належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а отже вимога про стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь період затримки розрахунку у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України та п. 20 пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 № 13 не підлягає задоволенню.

Інші доводи і аргументи позивача висновків суду не спростовують.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Підстави для вирішення судом питання щодо розподілу судових витрат у суду відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72- 77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко