Справа № 460/6171/20
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року ЛуцькСправа № 460/6171/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Рівненського окружного адміністративного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про стягнення суддівської винагороди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивач) звернулася з позовом до Рівненського окружного адміністративного суду (відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області (третя особа) про стягнення суддівської винагороди у сумі 79648,85 грн за квітень-липень 2020 року.

В обґрунтування позову позивач вказала, що є суддею Рівненського окружного адміністративного суду та розмір її суддівської винагороди, починаючи з 01.01.2020 становить 90175, 80 грн : посадовий оклад - 69366,00 грн (30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб станом на 01 січня календарного року з урахуванням регіонального коефіцієнта 1,1); доплата за вислугу років (30%) - 20 809, 80 грн.

Проте з 18.04.2020 та до кінця липня 2020 року відповідач виплатив суддівську винагороду у розмірі, меншому за встановлений, на 79648, 85 грн. При цьому, відповідач керувався Законом України від 13.04.2020 №553-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі - Закон №553-ІХ, набрав чинності 18.04.2020), яким зазначений Закон доповнено статтею 29, що встановлює у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітну плату, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховувати у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. Це обмеження поширено і на нарахування суддівської винагороди.

Позивач вважає, що при прийнятті Закону №553-ІХ порушено положення статті 130 Конституції України, якою прямо встановлено, що розмір винагороди судді встановлюються законом про судоустрій. Так само за приписами частини другої статті 4 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №1402-VIII) зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Розмір суддівської винагороди визначений статтею 135 Закону №1402-VIII, а тому встановлені Законом №553-ІХ обмеження максимального розміру місячної суддівської винагороди у зв`язку із введенням карантину в Україні порушують порядок, передбачений Основним Законом України, суперечать Закону №1402-VIII та позиції Конституційного Суду України у Рішенні від 11.03.2020 №4-р/2020, у якому наголошено, що держава не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді.

На думку позивача, оскільки до статті 135 Закону №1402-VIII не вносилися жодні зміни щодо розміру суддівської винагороди, то застосоване з 18.04.2020 обмеження у нарахуванні та виплаті суддівської винагороди є протиправним, а недоплачена сума підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення виклику (сторін) за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (а.с. 40).

02.10.2020 до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, у якій позивач просить стягнути з Рівненського окружного адміністративного суду суму судівської винагороди у розмірі 122594, 65 грн за період квітень-серпень 2020 року (а.с. 43-44).

У відзиві на позов (а.с. 48-53) відповідач в задоволенні позовних вимог просив відмовити повністю. Відповідач не заперечує, що з 01.01.2020 розмір суддівської винагороди позивача, розрахований на підставі положень статті 135, пункту 24 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII, становить 90175, 80 грн. Однак з 18.04.2020 розрахунок (нарахування) розміру суддівської винагороди позивача та інших суддів Рівненського окружного адміністративного суду здійснювався відповідно до вимог Закону №1402-VIII та із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону України від 14.11.2019 №294-ІХ "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі - Закон №294-ІХ).

При цьому помісячні обмеження нарахування суддівської винагороди судді ОСОБА_1 за квітень-серпень 2020 року становлять 122594, 65 грн (у квітні - 16360, 31 грн, у травні - 20342, 74 грн, у червні - 0 грн, у липні 42945, 80 грн, у серпні - 42945, 80 грн).

Рішенням Великої Палати Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20) положення частин першої, третьої статті 29 Закону №294-ІХ зі змінами визнано неконституційними. Тому з 28.08.2020 (з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного Рішення) обмеження, визначені статтею 29 Закону №294-ІХ, щодо нарахування суддям суддівських винагород не застосовуються та з цієї дати ОСОБА_1 суддівська винагорода нараховується та виплачується у розмірі, визначеному статтею 135 Закону №1402-VIII. На думку відповідача, наведені позивачем доводи жодним чином не підтверджують неправомірності дій Рівненського окружного адміністративного суду при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди за квітень-серпень 2020 року.

Третя особа у письмовому поясненні щодо позову (а.с. 57-59) позовні вимоги вважає необґрунтованими та зазначила, що відповідач мав законодавчі підстави для виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди у квітні-серпні 2020 року з урахуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону №294-ІХ (зі змінами, внесеними Законом №553-ІХ).

У відповіді на відзив позивач вважає доводи відповідача необгрунтованими та просить позовні вимоги задовольнити з мотивів та підстав, викладених у позовній заяві (а.с. 65-67).

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили, як і клопотання про розгляд справи у судовому засіданні.

Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у завах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

ОСОБА_1 призначена на посаду судді Запорізького окружного адміністративного суду строком на п`ять років Указом Президента України від 28.12.2010 №1290/2010 "Про призначення суддів" (а.с. 17-20).

Указом Президента України «Про переведення суддів» від 14.02.2015 №83/ 2015 відповідно до статті 73 та частини першої статті 80 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» постановлено перевести суддів у межах п`ятирічного строку, зокрема, Запорізького окружного адміністративного суду ОСОБА_1 на роботу на посаді судді Рівненського окружного адміністративного суду (а.с. 21-24)

Наказом від 17.03.2015 № 23-к ОСОБА_1 зараховано до штату Рівненського окружного адміністративного суду на посаду судді (а.с. 15).

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 03.04.2017 №95/2017 відповідно до частини п`ятої статті 126, частини першої статті 128 та підпункту 2 пункту 161 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України постановлено призначити у місцевих адміністративних судах на посади суддів Рівненського окружного адміністративного суду, зокрема, ОСОБА_1 (а.с. 25-27).

Наказом від 04.04.2017 №28-к ОСОБА_1 зараховано до штату Рівненського окружного адміністративного суду на посаду судді безстроково (а.с. 16)

Сторонами не заперечується, що починаючи з 01.01.2020 ОСОБА_1 відповідно до статті 135 Закону №1402-VIII виплачується суддівська винагорода з таких складових: посадовий оклад - 69366,00 грн (30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, з урахуванням регіонального коефіцієнта 1,1, тобто (30 х 2102,00 грн) х 1,1); доплата за вислугу років (30 %) - 20 809, 80 грн (69366,00 х 30%).

Так само не є спірним і той факт, що у квітні 2020 року (починаючи з 18 квітня), у червні-серпні поточного року відповідач при нарахуванні ОСОБА_1 суддівської винагороди застосував обмеження, встановлене частиною першою статті 29 Закону №294-ІХ, - не більше 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020. Як вбачається із довідок Рівненського окружного адміністративного суду та відзиву відповідача, помісячні обмеження нарахування суддівської винагороди позивачу становлять: у квітні - 16360, 31 грн, у травні - 20342, 74 грн, у червні - 0 грн, у липні 42945, 80 грн, у серпні - 42945, 80 грн, а всього - 122594, 65 грн.

Позивач звернулася із даним позовом про стягнення недоплаченої суми суддівської винагороди, вважаючи, що зменшення встановленого статтею 135 Закону №1402-VIII розміру суддівської винагороди суперечить Конституції України.

При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України установлено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Як визначено частинами першою, другою статті 135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року (пункт 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII).

Згідно з частинами четвертою та п`ятою названої статті до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.

З аналізу частини другої статті 130 Конституції України та частини першої статті 135 Закону №1402-VIII слідує, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини п`ятої статті 48 Закону №1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

18.04.2020 набрав чинності Закон України від 13.04.2020 №553-IX "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". Пунктом 10 розділу І Закону №553-IX доповнено Закон України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (Закон №294-IX) статтею 29 такого змісту: "Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті)".

На всій території України карантин був встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" на період з 12.03.2020 до 03.04.2020. Надалі дію карантину неодноразово продовжено постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239 - до 24.04.2020, від 22.04.2020 №291 - до 11.05.2020, від 04.05.2020 №343 - до 22 травня.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22.05.2020 до 22.06.2020 на території Автономної Республіки Крим, областей (у тому числі Рівненської області), міст Києва та Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211. Постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 №500 у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 цифри і слово "22 червня" замінено цифрами і словом "31 липня".

Установлене статтею 29 Закону №294-IX обмеження щодо нарахування суддівської винагороди, розмір якої визначено Законом №1402-VIII, застосоване відповідачем стосовно позивача з 18.04.2020. Позовні вимоги стосуються періоду з 18.04.2020 року по 27.08.2020.

Разом з тим, суд зазначає, що зміни до статті 135 Закону №1402-VIII щодо розміру суддівської винагороди не вносилося, а тому встановлене обмеження нарахування суддівської винагороди є протиправним, оскільки не узгоджується зі змістом статті 130 Конституції України, частини першої статті 135 Закону №1402-VIII та не відповідає положенням статті 48 цього Закону щодо механізмів забезпечення незалежності судді.

Як зазначив Конституційний Суд України в пункті 4.1 Рішення від 11.03.2020 №4-р/2020 у справі №1-304/2019(7155/19), він неодноразово висловлював юридичні позиції щодо незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення Конституційного Суду України від 24.06.999 № 6-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 01.12. 2004 № 19-рп/2004, від 11.10.2005 № 8-рп/2005, від 18.06.2007 № 4-рп/2007, від 22.05.2008 №10-рп/2008, від 03.06.2013 № 3-рп/2013, від 19.11.2013 № 10-рп/2013, від 08.06.2016 № 4-рп/2016, від 04.12.2018№ 11-р/2018, від 18.02.2020 № 2-р/2020).

Конституційний Суд України послідовно вказував: однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів; встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм; конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання); гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; суддівська винагорода є гарантією незалежності судді та невід`ємною складовою його статусу; зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому (перше речення абзацу третього пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, перше речення абзацу шостого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 03.06.2013 № 3-рп/2013, друге речення абзацу шостого підпункту 3.2, абзаци двадцять сьомий, тридцять третій, тридцять четвертий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 04.12.2018 № 11-р/2018).

Відповідно до пункту 62 Висновку Консультативної ради європейських судів для Комітету Міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів від 1 січня 2001 року № 1 (2001) у цілому важливо (особливо стосовно нових демократичних країн) передбачити спеціальні юридичні приписи щодо убезпечення суддів від зменшення винагороди суддів, а також щодо гарантування збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) наголосила, що зменшення винагороди суддів за своєю суттю не є несумісним із суддівською незалежністю; зменшення винагороди лише для певної категорії суддів, безсумнівно, порушить суддівську незалежність (пункт 77 Висновку щодо внесення змін до законодавства [України], яке регулює діяльність Верховного Суду та органів суддівського врядування, від 09.12.2019 № 969/2019 (далі - Висновок).

Гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя (частина перша статті 124 Основного Закону України).

Наведені положення Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України дають підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Відповідно до Європейської хартії про закон "Про статус суддів" від 10.07.1998 рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі і поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1).

Такі ж висновки містяться і у Висновку №1(2001) Консультативної ради європейських суддів (КРЄС) для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів від 01.01.2001. Навіть у часи економічної кризи законодавча та виконавча влади різних держав-членів повинні зрозуміти, що серйозне скорочення зарплат суддів є потенційною загрозою їх незалежності та належному здійсненню правосуддя і може піддати небезпеці (об`єктивно і суб`єктивно) роботу суддів (Звіт КРЄС про ситуацію стосовно судової влади та суддів в державах-членах Ради Європи. Оновлена версія №2 (2015), прийнята в рамках 16-го пленарного засідання КРЄС (м. Лондон, 14- 16 жовтня 2015 року, пункт 73).

Конституція України встановлює, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Основного Закону України).

Отже, положення Закону №553-ІХ про обмеження максимального розміру місячної суддівської винагороди є фактичною зміною гарантій, передбачених спеціальним законом. Право позивача на отримання суддівської винагороди у належному та повному розмірі не може бути поставлено в залежність від неналежного виконання обов`язків державними органами в частині внесення змін до законодавчих актів чи до формування бюджету.

Відповідно до частин першої-третьої статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, a також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Суд зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 у справі №1-14/2020(230/20) визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 14.11. 2019 №294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" від 13.04.2020 №553-ІХ.

У цьому Рішенні Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону №294-ІХ, виходив із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 09.07.2007 № 6-рп/2007).

Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27.02.2020 №3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України (пункт 4 мотивувальної частини Рішення від 28.08.2020 №10-р/2020).

У пункті 4.1 цього Рішення в контексті змісту конституційного принципу верховенства права Конституційний Суд України зазначав, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23.01.2020 № 1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону №294-ІХ), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.

Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Тобто оспорюваними положеннями статті 29 Закону №294-ІХ заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частин першої, третьої статті 29 Закону №294-ІХ суперечать статтям 1, 6, частинам першій, другій статті 8, частині другій статті 19, частинам першій, другій статті 55, частинам першій, другій статті 126, статті 130 Конституції України.

Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Отже, керуючись положеннями статті 7 КАС України та враховуючи те, що стаття 29 Закону №294-ІХ зі змінами в частині застосування обмежень при нарахуванні суддівської винагороди не відповідає Конституції України, суд до спірних правовідносин застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. Оскільки питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону №1402-VIII, який є спеціальним у взаємовідносинах, то це виключає можливість до правовідносин стосовно суддівської винагороди застосовувати інші закони. Доводи відповідача не нівелюють висновки суду про необхідність застосування норм Конституції України та спеціального Закону №1402-VIII при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди.

Суд вважає, що обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII, а також юридичній позиції Конституційного Суду щодо незалежності суддів, законодавець зумовив ситуацію, з огляду на яку розпорядники бюджетних коштів, серед яких і відповідач, виконуючи вимоги бюджетного законодавства, вимушені вчиняти дії, що порушують права та гарантії суддів.

З дати ухвалення Конституційним Судом України Рішення №10-р/2020 (тобто, з 28.08.2020) таке порушення припинено та положення Закону №294-ІХ зі змінами, Закону №553-ІХ, визнані неконституційними, втратили чинність.

Разом з тим, невиплачена у зв`язку із застосуванням обмежень, що встановлені у неконституційний спосіб, сума суддівської винагороди за квітень-серпень 2020 року залишається і надалі невиплаченою позивачу (доказів протилежного суду не надано). Відтак, з метою захисту порушених прав позивача на отримання суддівської винагороди у належному розмірі достатнім і ефективним способом їх захисту є стягнення на користь ОСОБА_1 суми суддівської винагороди у розмірі 122594, 65 грн з відповідача.

Таким чином, позов належить задовольнити.

Керуючись статтями 243-246, 255, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Рівненського окружного адміністративного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області про стягнення суддівської винагороди задовольнити повністю.

Стягнути з Рівненського окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 суддівську винагороду у сумі 122594, 55 грн (сто двадцять дві тисячі п`ятсот дев`яносто чотири гривні 55 коп.) за період з квітня по 27.08.2020 (з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Рівненський окружний адміністративний суд (33028, Рівненська область, місто Рівне, вулиця 16 Липня, 87, ідентифікаційний код юридичної особи 34847329).

Третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Рівненській області (33028, Рівненська область, місто Рівне, вулиця Симона Петлюри, 13, ідентифікаційний код юридичної особи 38012494) .

Суддя Т.М. Димарчук