Справа № 640/12451/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року м. Київ № 640/12451/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., за участю секретаря судового засідання Кузьмич М.Б.,

представників позивача: Моргун І.Ю.,

представника відповідача: Пожар В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовомДочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» Державне підприємство «Укроборонсервіс»
доОфісу великих платників податків ДПС
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державне підприємство «Укроборонсервіс» (далі - позивач або ДП «Укроборонсервіс») з позовом до Офісу великих платників податків Державної податкової служби України, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення, видані Офісом великих платників податків Державної податкової служби № та № від 02.03.2020.

Позовні вимоги мотивовані безпідставністю висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки від 06.02.2020 № 264/28-10-45-01/21552117 про результати документальної позапланової виїзної перевірки ДП «Укроборонсервіс» з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських операцій з ТОВ «Радіоаптека» за серпень 2018 року, ТОВ «Лайстен» за січень 2019 року, та їх відображення у деклараціях з податку на прибуток підприємств за відповідні податкові періоди.

Позивач стверджує, що правомірно сформував дані бухгалтерського та податкового обліку за наслідками взаємовідносин з ТОВ «Радіоаптека», ТОВ «Лайстен» господарські операції з вказаним контрагентом підтверджені належним чином складеними первинними документами, які містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяги спірних операцій.

З урахуванням викладеного, позивач вважає, що викладені в акті перевірки висновки контролюючого органу про безтоварність фінансово-господарських операцій з вказаними контрагентами є необґрунтованими, а прийняті за результатами розгляду акта перевірки податкові повідомлення-рішення такими, що підлягають скасуванню.

Відповідач позов не визнав, у відзиві на позов зазначив, що посадові особи контролюючого органу при проведенні перевірки позивача та оформленні її результатів діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, а податкове повідомлення-рішення є обґрунтованим.

Звертав увагу суду, що в ході перевірки позивача встановлено безпідставне документальне оформлення господарських операцій по взаємовідносинах з ТОВ «Радіоаптека» та ТОВ «Лайстен» з підстав обриву ланцюга постачання товарів; неможливості встановлення походження товару; наявності судових рішень, винесених в рамках кримінальних проваджень, що стосуються контрагентів позивача.

На підставі зазначених фактів контролюючим органом зроблено висновки, що контрагенти позивача - ТОВ «Радіоаптека» та ТОВ «Лайстен» здійснювали постачання товару без мети реального настання правових наслідків, що свідчить про безтоварність проведених фінансово-господарських операцій та про їх лише документальний характер, який суперечить нормам цивільного, податкового законодавства України.

З урахуванням викладеного контролюючий орган вважає, що позивач протиправно сформував податковий кредит по господарським операціям із вказаними контрагентами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.08.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні 25.11.2020 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державне підприємство «Укроборонсервіс» як юридична особа зареєстроване 17.06.1994 (номер запису: 1 000923), що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (том 2 а.с.146).

У період з 12.11.2019 по 30.01.2020 Офісом великих платників податків ДПС було проведено документальну позапланову виїзну перевірку Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державне підприємство «Укроборонсервіс» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Радіоаптека» за серпень 2018 року, ТОВ «Лайстен» за січень 2019 року, та їх відображення у деклараціях з податку на прибуток підприємств за відповідні податкові періоди.

Термін проведення перевірки зупинявся з 21.11.2019 по 03.01.2020 на підставі наказу Офісу великих платників податків ДПС від 19.11.2019 № 461.

Результати перевірки оформлені актом від 06.02.2020 № 264/28-10-45-01/21552117 (том 1 а.с. 15-28).

В акті перевірки стверджується про наступні порушення ДП «Укроборонсервіс»:

- п.п. 14.1.13 п. 14.1 ст. 14, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, п. 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 «Зобовязання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2020 № 20, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11.02.2000 № 85/4306, п. 5 та п. 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Доходи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 № 860/4153, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на у сумі 2 118 096,00 грн., в т.ч. за III квартали 2018 року у сумі 863 568,00 грн., за 2018 рік у сумі 1 072 656,00 грн. за І квартал 2019 рік у сумі 1 045 440,00 грн.;

- п. 44.1, ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, зі змінами та доповненнями, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 403 180,00 грн., в тому числі по періодах: січень 2019 року - 403 180,00 грн. та встановлено завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового наступного звітного (податкового) періоду (ряд. 21 Декларації) на загальну 1 316 020,00 грн., у тому числі по періодах: за серпень 2018 року в сумі 751 200,00 грн., за січень 2019 року в сумі 564 820,00 грн.

Такі висновки податковий орган пов`язує з фактом відсутності реального здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Радіоаптека», ТОВ «Лайстен». На думку відповідача, контрагенти позивача не мали реальних можливостей для здійснення господарських операцій з поставки товарів.

На обґрунтування правомірності таких висновків податковий орган в акті перевірки зазначив, що під час перевірки було встановлено обрив ланцюга постачання товарів; неможливість встановлення походження товару; відсутність необхідних трудових, матеріальних, технічних ресурсів для надання послуг, дефектність первинних документів, наявність в Єдиному реєстрі судових рішень судових ухвал, прийнятих в рамках кримінальних проваджень відносно контрагентів позивача.

Отже, на думку податкового органу, фактично ТОВ «Радіоаптека», ТОВ «Лайстен» займалися документальним оформленням транзитних операцій з метою формування схемного кредиту на адресу контрагентів - покупців з метою ухилення останніх від оподаткування.

З наведених підстав податковий орган дійшов висновку, що за операціями постачання товарів оформлювались первинні документи з метою створення зовнішніх ознак фактичного здійснення операцій та правомірності формування сум податкового кредиту, наслідком чого є отримання ДП «Укроборонсервіс» необґрунтованої податкової вигоди у вигляді сум податкового кредиту з ПДВ та доходу, а тому в ході проведення перевірки ДП «Укроборонсервіс» не підтверджено відображення у податковому обліку здійснення господарських операцій з придбання товарів від контрагентів постачальників ТОВ «Радіоаптека», ТОВ «Лайстен».

Не погоджуючись із висновками акта перевірки позивач 17.02.2020 подав до контролюючого органу заперечення на акт документальної позапланової виїзної перевірки від 06.02.2020 № 264/28-10-45-01/21552117 (том 1 а.с.33-44).

Розглянувши вказані заперечення та додані до нього документи контролюючий орган листом від 26.02.2020 № 8539/10/28-10-45-01-12 відмовив у прийнятті заперечень до акта перевірки (том 1 а.с.45-49). Офісом великих платників податків ДПС прийнято рішення внести зміни до акта перевірки, зокрема абз. 2 п. IV «Висновок» викладено у наступній редакції:

- п. 44.1, ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, зі змінами та доповненнями, в результаті чого встановлено встановлено завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового наступного звітного (податкового) періоду (ряд. 21 Декларації) на загальну 1 042 867,00 грн., у тому числі по періодах: за серпень 2018 року в сумі 751 200,00 грн., за січень 2019 року в сумі 291 667,00 грн.

На підставі висновків, зазначених у акті перевірки від 03.07.2019 № 668/26-15-14-04-02/38622372 з урахуванням листа Офісу великих платників податків ДПС від 26.02.2020 № 8539/10/28-10-45-01-12, Офісом великих платників податків ДПС було прийнято наступні рішення:

- податкове повідомлення-рішення від 02.03.2020 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 2 118 096,00 грн. та нараховано штрафні санкції у розмірі 529 524,00 грн. (том 1 а.с.101-102);

- податкове повідомлення-рішення від 02.03.2020 № , яким позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 1 042 867,00 грн. (том 1 а.с.50-51);

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку (том 1 а.с.103-111).

За результатами розгляду скарги позивача ДПС України прийняла рішення від 13.05.2020 № 1Г913/6/99-00-08-05-02-06, яким залишила скаргу без задоволення, а спірні рішення - без змін (том 1 а.с.112-112).

Не погоджуючись з правомірністю прийняття вказаних податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Відповідно до п.п.14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Підпунктом 133.1.1 пункту 133.1 статті 133 ПК України встановлено, що платниками податку на прибуток підприємств - резидентами, є суб`єкти господарювання - юридичні особи, які провадять господарську діяльність як на території України, так і за її межами, крім юридичних осіб, визначених пунктами 133.4 та 133.5 цієї статті.

Згідно з п. 134.1 ст. 134 ПК України, об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Для платників податку, у яких річний дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, об`єкт оподаткування може визначатися без коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу. Платник податку, у якого річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, має право прийняти рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, не більше одного разу протягом безперервної сукупності років в кожному з яких виконується цей критерій щодо розміру доходу. Про прийняте рішення платник податку зазначає у податковій звітності з цього податку, що подається за перший рік в такій безперервній сукупності років. В подальші роки такої сукупності коригування фінансового результату також не застосовуються (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років).

Якщо у платника, який прийняв рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, в будь-якому наступному році річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період перевищує двадцять мільйонів гривень, такий платник визначає об`єкт оподаткування починаючи з такого року шляхом коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці, визначені відповідно до положень цього розділу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Тобто, податок на прибуток розраховується виходячи із бухгалтерського фінансового результату (як різниці між отриманими підприємством доходами та понесеними ним витратами протягом звітного періоду) за національними положеннями (стандартів) бухгалтерського обліку (далі по тексту - НП(С)БО) чи міжнародними стандартами фінансової звітності (далі по тексту - МСФЗ), відкоригованого на різниці, передбачені ПК України (як то амортизаційні різниці, різниці, які виникають при формуванні резервів (забезпечень), різниці, які виникають під час здійснення фінансових операцій).

Пунктом 135.1 статті 135 ПК України визначено, що базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 "Загальні вимоги до фінансової звітності", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.03.1999 №87, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21.06.1999 за №391/3684, фінансова звітність - це бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансовий стан, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства/установи за звітний період.

Звіт про фінансові результати - це звіт про доходи, витрати і фінансові результати діяльності підприємства/установи.

Пунктом 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 3 "Звіт про фінансові результати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.03.1999 №87 передбачено, що витрати - це зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власниками) за звітний період.

Пунктом 32 цього ж положення встановлено, що прибуток (збиток) від звичайної діяльності до оподаткування визначається як алгебраїчна сума прибутку (збитку) від операційної діяльності, фінансових та інших доходів (прибутків), фінансових та інших витрат (збитків).

Відповідно до п. 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 "Дохід", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від №290 від 29.11.1999, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за №860/4153, дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Критерії визнання доходу, наведені в цьому Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій).

Згідно з п. 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 "Дохід" визнані доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами: дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи.

Згідно з п. 6 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від №318 від 31.12.1999, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за №27/4248, витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Не визнаються витратами й не включаються до звіту про фінансові результати: платежі за договорами комісії, агентськими угодами та іншими аналогічними договорами на користь комітента, принципала тощо; попередня (авансова) оплата запасів, робіт, послуг; погашення одержаних позик; інші зменшення активів або збільшення зобов`язань, що не відповідають ознакам, наведеним у пункті 6 цього Положення (стандарту); витрати, які відображаються зменшенням власного капіталу відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; балансова вартість валюти.

Податковим кредитом у розумінні п.п.14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

При цьому, відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Водночас, абзацом 3 пункту 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно п. 201.1 ст. 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата складання податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД, для послуг - код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг; платники податків, крім випадків постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, мають право зазначати код товару згідно з УКТ ЗЕД або код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг неповністю, але не менше ніж чотири перших цифри відповідного коду; й) індивідуальний податковий номер.

Пунктом 201.10 статті 201 ПК України встановлено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, наявність господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг), призначених для використання у власній господарській діяльності платника податків, підтверджених сукупністю документів первинного бухгалтерського обліку, є визначальною умовою для виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту, витрат та доходу.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування податкового кредиту з податку на додану вартість, витрат та доходу обов`язковому з`ясуванню підлягають обставини щодо руху активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб`єктності учасників господарської операції; установлення зв`язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. В обов`язковому порядку необхідно досліджувати наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку.

Разом з тим, сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас, наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Пунктом 44.1 статті 44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено у Законі України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-XIV (далі - Закон №996-XIV).

Відповідно до ст. 1 Закону №996-XIV бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частиною 1 статті 9 Закону №996-XIV передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону №996-XIV первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Окрім цього, порядок створення, прийняття і відображення у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів, облікових регістрів, бухгалтерської та іншої звітності, що ґрунтується на даних бухгалтерського обліку, підприємствами, їх об`єднаннями та госпрозрахунковими організаціями (крім банків) незалежно від форм власності (надалі - підприємства), установ та організацій, основна діяльність яких фінансується за рахунок коштів бюджету (надалі - установи), встановлює Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Міністерством фінансів України від 24.05.1995 №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/704 (далі - Положення №88).

Згідно з п. 2.1 Положення №88 первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Відповідно до п. 2.4 Положення № 88 первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників (п. 2.15 Положення №88).

Тобто, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та визначення витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Норми податкового законодавства не визначають місце знаходження платника податку (контрагента) та його звітування до контролюючих органів як критерій правового статусу платника податків (позивача), зокрема й щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, підприємство повинно мати відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що є підставою для формування платником податкового обліку.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд в постановах від 19.06.2018 у справі № 808/2447/17 та від 31.07.2018 у справі № 820/3119/17.

Відтак, досліджуючи зміст фінансово-господарських операцій позивача з ТОВ «Радіоаптека», податкові наслідки яких контролюючий орган поставив під сумнів, судом встановлено наступне.

17.07.2018 між ТОВ «Радіоаптека» як постачальником та ДП «Укроборонсервіс» як покупцем був укладений договір поставки № Д29-5.1.1/439, у порядку та на умовах якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцю електронне устаткування, яке зазначене у розділі 3 даного договору, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар відповідно до умов даного договору (том 1 а.с.121-127).

Згідно з п. 2.1 даного договору поставка товару здійснюється постачальником на території покупця (м. Київ, вул. Россошанська, 3-А) протягом 30-ти календарних днів з моменту отримання авансу за товар, що готується до поставки.

Додатковою угодою № Д/У29-5.1.1./565а до договору поставки від 17.07.2018 № Д29-5.1.1/439 сторони виклали пункт 2.1 договору поставки у наступній редакції:

« 2.1 Поставка товару здійснюється постачальником на території покупця (м. Київ, вул. Россошанська, 3-А) протягом 50-ти календарних днів з моменту отримання авансу за товар, що готується до поставки».

Відповідно до пункту 2.2 договору право власності на товар та пов`язані з цим ризики (втрата, псування, знищення та ін.) переходять від постачальника до покупця з моменту отримання товар , яке засвідчується підписаною останнім видатковою накладною.

Пунктом 3.1 договору передбачено поставку клістрона КИУ-43 на суму 2 178 000,00 грн. без ПДВ, клістрона КУ-137 на суму 1 694 000,00 грн. без ПДВ, клістрон КГ-3 на суму 968 000,00 грн. без ПДВ.

Ціна договору становить - 5 808 000,0 грн., у тому числі ПДВ 20% - 968 000,00 грн. (пункт 3.2 договору).

Згідно з пунктом 4.1 договору кошти по даному договору будуть перераховуватися покупцем постачальнику наступним чином: аванс 75% від ціни договору, частинами у строк 10-ти банківських днів з моменту підписання даного договору; доплата 25% від ціни договору, у строк 10-ти банківських днів з моменту підписання представником покупця видаткової накладної.

На підтвердження отримання вищезазначеного товару позивачем до матеріалів справи долучено видаткові накладні від 04.09.2018 №IT-00000065 на суму 2 178 000,00 грн., у тому числі ПДВ 435 600,00 грн. (том 1 а.с. 142), від 27.09.2018 № IT-00000096 на суму 1 694 000,00 грн., у тому числі ПДВ 338 800,00 грн. (том 1 а.с. 143), від 12.10.2018 № IT-00000116 на суму 968 000,00 грн., у тому числі ПДВ 193 600,00 грн. (том 1 а.с. 144), книгу обліку довіреностей від 19.04.2018, накладні на прихід № МЦПР-05561 (IT-00000065) від 04.09.2018 (том 1 а.с.152), № МЦПР-06086 (IT-00000096) від 27.09.2018 (том 1 а.с.153), № МЦПР-06273 (IT-00000116) від 12.10.2018 (том 1 а.с.154), акти вхідного контролю ДП «Укроборонсервіс» (том 1 а.с.155-157).

Оплата за отриманий від ТОВ «Радіоаптека» товар підтверджується платіжними дорученнями №7759 від 19.08.2018 на суму 580 800,00 грн., № 7416 від 08.08.2018 на суму 656 000,00 грн., № 7510 від 12.08.2018 на суму 653 600,00 грн., № 7581 від 14.08.2018 на суму 652 000,00 грн., № 7609 від 15.08.2018 на суму 652 000,00 грн., № 659 від 16.08.2018 на суму 580 800,00 грн., № 7727 від 17.08.2018 від 580 800,00 грн., № 9106 від 04.10.2018 на суму 290 400,00 грн., № 9175 від 07.10.2018 на суму 290 400,00 грн., № 9206 від 10.10.2018 на суму 490 400,00 грн., № 9339 від 12.10.2018 на суму 217 800,00 грн., № 9320 від 15.10.2018 на суму 72 600,00 грн., № 9353 від 15.10.2018 на суму 290 400,00 грн. (том 1 а.с.158-170), оборотно-сальдовою відомістю з 01.02.2018 по 31.12.2018 (том 1 а.с.89-90).

Перевезення товару здійснювалось транспортом ДП «Укроборонсервіс», що підтверджується відповідними товарно-транспортними накладними, а саме: товарно-транспортні накладні № 04/24 від 04.09.2018 (том 1 а.с.149), № 27/8 від 27.09.2018 (том 1 а.с.150), № 12/3 від 12.10.2018 (том 1 а.с.151).

Судом встановлено, що у подальшому отриманий від ТОВ «Радіоаптека» товар було реалізовано в процесі ремонту Антенного посту Ф1С № СТ1008К за державним контрактом № 342/2/14/17/1 від 21.11.2017, укладеним між позивачем та Міністерством оборони України, на підтвердження чого позивачем надано копії наступних документів, а саме: державного контракту № 342/2/14/17/1 від 21.11.2017 (том 1 а.с.128-141), калькуляції визначення договірної ціни за державним контрактом (том 1 а.с.171-175), висновок 2493 військового представництва Міністерства оборони України щодо визначення договірної ціни за державним контрактом (том 1 а.с.176-181), акти списання ТМЦ від 27.09.2018 № МЦСП-25304, від 12.10.2018 №МЦСП-25575 (том 1 а.с.213-214), акт приймання робіт №7842 від 22.10.2018 (том 1 а.с.215-216).

13.06.2018 між ТОВ «Радіоаптека» як постачальником та ДП «Укроборонсервіс» як покупцем був укладений договір поставки № Д29-5.1.1/361, у порядку та на умовах якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцю електронне устаткування, яке зазначене у розділі 3 даного договору, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар відповідно до умов даного договору (том 1 а.с.217-222).

Згідно з п. 2.1 даного договору поставка товару здійснюється постачальником на території покупця (м. Київ, вул. Россошанська, 3-А) протягом 30-ти календарних днів з моменту отримання авансу за товар, що готується до поставки.

Відповідно до пункту 2.2 договору право власності на товар та пов`язані з цим ризики (втрата, псування, знищення та ін.) переходять від постачальника до покупця з моменту отримання товар , яке засвідчується підписаною останнім видатковою накладною.

Пунктом 3.1 договору передбачено поставку магнетрона КИУ-32А на суму 654 000,00 грн. без ПДВ, клістрона КГ-16Е2 на суму 126 000,00 грн. без ПДВ.

Ціна договору становить - 936 000,0 грн., у тому числі ПДВ 20% - 156 000,00 грн. (пункт 3.2 договору).

Згідно з пунктом 4.1 договору кошти по даному договору будуть перераховуватися покупцем постачальнику наступним чином: аванс 15% від ціни договору, частинами у строк 10-ти банківських днів з моменту підписання даного договору; доплата 85% від ціни договору, у строк 10-ти банківських днів з моменту підписання представником покупця видаткової накладної.

На підтвердження отримання вищезазначеного товару позивачем до матеріалів справи долучено видаткову накладну від 06.08.2018 №IT-00000046 на суму 151 200,00 грн., у тому числі ПДВ 25 200,00 грн. (том 2 а.с. 1), книгу обліку довіреностей від 19.04.2018, накладну на прихід № МЦПР-05005 (IT-00000046) від 06.08.2018 (том 2 а.с.5), акт вхідного контролю ДП «Укроборонсервіс» (том 2 а.с.6).

Оплата за отриманий від ТОВ «Радіоаптека» товар підтверджується платіжним дорученням №7417 від 08.08.2018 на суму 151 200,00 грн., оборотно-сальдовою відомістю з 01.02.2018 по 31.12.2018 (том 1 а.с.89-90).

Перевезення товару здійснювалось транспортом ДП «Укроборонсервіс», що підтверджується товарно-транспортною накладною № 06/10 від 06.08.2018 (том 2 а.с.4).

Судом встановлено, що отриманий від ТОВ «Радіоаптека» товар був придбаний позивачем з метою ремонту самохідної вогневої установки 9А310 за договором дослідження технічного стану складових виробів 9К37 №342/2/14/18/22/Д29-5.1.1/141А від 19.03.2018, укладеним між позивачем та Міністерством оборони України, на підтвердження чого позивачем надано копії наступних документів, а саме: договір на дослідження технічного стану складових виробів 9К37 №342/2/14/18/22/Д29-5.1.1/141А від 19.03.2018 (том 1 а.с.223-230), специфікацію (том 1 а.с.231), акт приймання результатів дослідження (том 1 а.с.232), акт приймання-передачі військового майна №6/157 (том 1 а.с.234-240), акт технічного стану військового майна (том 1 а.с.241-250).

Разом з цим, як зазначив позивач, наприкінці 2018 року Міністерством оборони України було прийнято рішення про недоцільність проведення ремонту самохідної вогневої установки 9А310 зав.№8414 та про її розукомплектування і використання як «донора» для інших складових виробу 9К37, у зв`язку з чим з чим ремонт виробу 9А310, для якого позивачем було придбано клістрон КГ-16 за договором поставки від 13.06.2020 № Д29-5.1.1/361, не здійснювався, на підтвердження чого надав суду акт щодо відсутності/не ремонтнопридатності блоків, вузлів, приладів (том 2 а.с.8-11).

04.01.2019 між ТОВ «Лайстен» як постачальником та ДП «Укроборонсервіс» як покупцем був укладений договір поставки № Д29-5.1.1/3, у порядку та на умовах якого постачальник зобов`язується передати у власність покупцю електронне устаткування, яке зазначене у розділі 3 даного договору, а покупець зобов`язується приймати та оплачувати товар відповідно до умов даного договору (том 2 а.с.60-65).

Згідно з п. 2.1 даного договору поставка товару здійснюється постачальником на території покупця (м. Київ, вул. Россошанська, 3-А) протягом 30-ти календарних днів з моменту отримання авансу за товар, що готується до поставки.

Відповідно до пункту 2.2 договору право власності на товар та пов`язані з цим ризики (втрата, псування, знищення та ін.) переходять від постачальника до покупця з моменту отримання товар , яке засвідчується підписаною останнім видатковою накладною.

Пунктом 3.1 договору передбачено поставку клістрона КИУ-43 на суму 2 178 000,00 грн. без ПДВ, клістрона КУ-137 на суму 1 694 000,00 грн. без ПДВ, клістрон КГ-3 на суму 968 000,00 грн. без ПДВ

Ціна договору становить - 5 808 000,0 грн., у тому числі ПДВ 20% - 968 000,00 грн. (пункт 3.2 договору).

Згідно з пунктом 4.1 договору кошти по даному договору будуть перераховуватися покупцем постачальнику наступним чином: аванс 75% від ціни договору, частинами у строк 10-ти банківських днів з моменту підписання даного договору; доплата 25% від ціни договору, у строк 10-ти банківських днів з моменту підписання представником покупця видаткової накладної.

На підтвердження отримання вищезазначеного товару позивачем до матеріалів справи долучено видаткову накладну від 28.01.2019 №3-1 на суму 5 808 000,00 грн., у тому числі ПДВ 968 000,00 грн. (том 2 а.с. 106), книгу обліку довіреностей від 19.04.2018, накладну на прихід № МЦПР-00517 (3-1) від 28.01.2019 (том 2 а.с.110), акти вхідного контролю ДП «Укроборонсервіс» (том 2 а.с.111-113).

Оплата за отриманий від ТОВ «Лайстен» товар підтверджується платіжними дорученнями №11901 від 11.01.2019 на суму 350 000,00 грн., № 11913 від 14.01.2019 на суму 350 000,00 грн., № 12034 від 17.01.2019 на суму 350 000,00 грн., № 12093 від 21.01.2019 на суму на суму 350 000,00 грн., № 12166 від 23.01.2019 на суму 350 000,00 грн., № 12201 від 24.01.2019 на суму 350 000,00 грн., № 12293 від 28.01.2019 на суму 350 000,00 грн., № 12380 від 31.01.2019 на суму 350 000,00 грн., № 807 від 05.02.2019 на суму 350 000,00 грн., № 859 від 06.02.2019 на суму 350 000,00 грн., № 898 від 07.02.2019 на суму 350 000,00 грн., № 959 від 08.02.2019 на суму 350 000,00 грн., № 992 від 11.02.2019 на суму 156 000,00 грн., № 2782 від 10.04.2019 на суму 99 333,34 грн., № 2784 від 10.04.2019 на суму 341 333,33 грн., № 2820 від 11.04.2019 на суму 335 000,00 грн., № 4122 від 03.06.2019 на суму 335 000,00 грн., (том 2 а.с.114-130), оборотно-сальдовою відомістю з 01.02.2018 по 31.12.2018 (том 1 а.с.87-88).

Перевезення товару здійснювалось транспортом ДП «Укроборонсервіс», що підтверджується товарно-транспортною накладною № 28/18 від 28.01.2019 (том 2 а.с.109).

Судом встановлено, що у подальшому отриманий від ТОВ «Лайстен» товар було реалізовано в процесі ремонту Антенного посту Ф1С № СТ7515Ы за державним контрактом № 720/2/19/21 від 12.04.2019, укладеним між позивачем та Міністерством оборони України, на підтвердження чого позивачем надано копії наступних документів, а саме: державного контракту № 720/2/19/21 від 12.04.2019 (том 2 а.с.92-105), калькуляцію визначення договірної ціни за державним контрактом (том 2 а.с.131-135), висновок 2493 військового представництва Міністерства оборони України щодо визначення договірної ціни за державним контрактом (том 2 а.с.136-140), акт списання ТМЦ від 01.02.2019 № МЦСП-01088 (том 2 а.с.141), акт приймання робіт №4767 від 25.04.2019 (том 1 а.с.142-145).

Сплачені позивачем за вказаними операціями щодо купівлі клістронів та магнетрона кошти розподілені в бухгалтерському та податковому обліку шляхом віднесення сплаченого в ціні товару податку на додану вартість до податкового кредиту, а в іншій частині шляхом збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування звітних періодів, що перевірялись контролюючим органом.

Отже, суд дійшов висновку про підтвердження наявними у матеріалах справи первинними документами, які також надавались позивачем до перевірки, факту руху активів по всьому ланцюгу постачання від придбання позивачем товару, а саме: клістронів та магнетрона до їх подальшої реалізації Міністерству оборони України на підставі відповідних державних контрактів.

З огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами - контрагентами позивача. У випадку невиконання контрагентом платника податків свого зобов`язання щодо сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки мають наставати саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

За висновком суду, законодавство не ставить у залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит, як і права на збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування, від дотримання вимог податкового законодавства іншими суб`єктами господарювання, так само, як і на платника податків не покладається обов`язок перевіряти своїх контрагентів на предмет дотримання ними вимог податкового законодавства.

Щодо встановлення під час проведення перевірки обриву ланцюга постачання товарів, робіт і послуг від контрагентів ТОВ «Радіоаптека», ТОВ «Лайстен» до ДП «Укроборонсервіс» суд зазначає, що при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Інтерсплав проти України» (2007 рік, заява №803/02), «Булвес АД проти Болгарії» (2009 рік, заява №3991/03) і «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії» (2010 рік, заява №6689/03), які відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, зазначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування. При цьому, платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Таким чином, відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом, якщо платник ПДВ не знав і не міг знати про зловживання інших учасників ланцюга постачання.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод, або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками від виконання податкових зобов`язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит та невизнання понесених витрат. При цьому, такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, та повинні бути підтвердженими належними і достатніми доказами.

В контексті викладеного, обставин та доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли свідчити про їх нереальність чи про те, що позивач як платник податків діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які міг допустити його контрагент чи інші учасники ланцюга постачання, або ж про те, що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій було одержання позивачем податкової вигоди, контролюючий орган під час розгляду справи не надав.

Що ж до доводів відповідача про ненадання позивачем для перевірки сертифікатів відповідності, то необхідно вказати, що це документи, які підтверджують якість товарів та відповідно, за своїм змістом вони не можуть доводити або спростовувати факт поставки товарів, оскільки містять виключно інформацію стосовно відповідності товарів стандартам та технічним умовам і не є первинними документами в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що фіксують факти здійснення господарських операцій, у зв`язку з чим їх відсутність жодним чином не може впливати на результати проведення перевірки.

Відносно наявності в Єдиному реєстрі судових рішень судових ухвал, винесених у рамках кримінальних проваджень стосовно контрагентів позивача, та вплив цих обставин на юридичне значення первинних документів, що слугували підставою для отримання спірних податкових вигод, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У розумінні статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, будь-який доказ підлягає обов`язковій оцінці судом у сукупності, разом з іншими доказами, з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили (стаття 90 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України вина посадових осіб ТОВ «Радіоаптека», ТОВ «Лайстен» у фіктивному підприємництві, фальсифікації бухгалтерських чи інших документів, ухиленні від сплати податків має підтверджуватись відповідними доказами.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини 6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України тільки вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, та лише у питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою, - а тому матеріали досудового слідства не можуть мати преюдиційного характеру під час розгляду даної справи.

При цьому суд зазначає, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітні документи, які посвідчують факт придбання товарів, робіт або послуг, первинні документи, які виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена вироком суду.

Водночас, під час розгляду даної адміністративної справи суду не пред`явлено вироків суду щодо керівників ТОВ «Радіоаптека», ТОВ «Лайстен».

Слід зазначити, що результати оперативно-розшукових заходів в рамках кримінальної справи є не доказами, а лише відомостями про джерело тих фактів, які можуть стати доказами у податковому спорі. Аналогічна правова позиція викладена в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 22.08.2012 № К-39842/10.

Сама по собі наявність кримінального провадження щодо контрагента платника податків, безвідносно до зібраних у рамках такого кримінального провадження доказів, що підтверджують вину особи, не може бути підставою для автоматичного спростування реальності усіх фінансово-господарських операцій з платником податків, у відношенні до якого здійснюються заходи кримінально-процесуального характеру.

У зв`язку з цим суд констатує, що судом за результатами вчинених процесуальних дій у межах своєї компетенції не отримано, а відповідачем не надано жодного належного доказу фіктивності ТОВ «Радіоаптека», ТОВ «Лайстен», або ж доказів того, що фінансово-господарські операції позивача з вказаними контрагентами були направлені на отримання незаконної податкової вигоди.

Суд зазначає, що ДП «Укроборонсервіс» має всі документи, які підтверджують фактичні поставки йому товару від ТОВ «Радіоаптека», ТОВ «Лайстен», а також документи, які підтверджують подальшу реалізацію отриманого товару.

Відповідачем не надано документальних підтверджень відсутності фактичного виконання господарських операцій за вказаними договорами, узгодженості дій позивача з контрагентами з метою незаконного отримання податкової вигоди або його обізнаності з можливими протиправними діями постачальників, а тому, твердження відповідача про відсутність реального характеру договорів, укладених між позивачем та його контрагентами, не є обґрунтованим та належним засобами доказування, оскільки, позиція податкового органу щодо суперечності спірних угод інтересам держави не підкріплена відповідними доказами чи судовими рішеннями.

Враховуючи встановлені судом обставини справи щодо підтвердження наданими позивачем доказами реального характеру господарських операцій з придбання у ТОВ «Радіоаптека», ТОВ «Лайстен» товарів, викладені в акті перевірки від 06.02.2020 № 264/28-10-45-01/21552117 висновки контролюючого органу про неправомірність формування ДП «Укроборонсервіс» витрат для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податкового кредиту для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість за наслідками зазначених господарських операцій, є необґрунтованими та протиправними.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що податковий орган переважно обґрунтовує правомірність своїх рішень нереальністю спірних господарських операцій між позивачем та ТОВ «Радіоаптека», ТОВ «Лайстен». Втім, сам акт перевірки не містить будь-якого документального підтвердження щодо відсутності фінансово-господарських відносин позивача по взаєморозрахункам з цими контрагентами, а викладені у ньому висновки щодо нереальності укладених правочинів не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.

Більш того, під час перевірки відповідачем не досліджувались докази, які б свідчили, що надані до перевірки первинні бухгалтерські документи були підписані неуповноваженими особами або підроблені, як-то висновків почеркознавчих експертиз; зафіксованих у будь-якій формі пояснень посадових осіб «Радіоаптека», ТОВ «Лайстен», у яких останні заперечували б факт складання первинних документів чи свою причетність до господарської діяльності очолюваних (контрольованих) ними підприємств.

Відповідно до частини п`ятої ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі №826/1244/13-а за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Прима-С" до Державної податкової інспекції у Солом`янському районі м. Києва Державної податкової служби про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування та податкового законодавства, а тому можливі порушення податкового законодавства з боку контрагента-постачальника, за відсутності доказів протиправної змови учасників операцій з метою отримання позивачем (покупцем) необґрунтованої податкової вигоди, не є безумовною підставою для висновку про порушення саме покупцем вимог податкового законодавства та позбавлення його права сформованих податкових вигод за фактично вчиненою операцією.

Так, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

На підтвердження реальності (товарності) спірних операцій позивачем надано до суду копії первинної документації, складеної за результатами фінансово-господарських операцій останнього з «Радіоаптека», ТОВ «Лайстен», а також докази використання у власній господарській діяльності, за результатами дослідження яких підтверджено факти здійснення господарських операцій, що також не спростовано відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, під час розгляду даної справи.

Крім того, під час розгляду справи судом не встановлено недобросовісність позивача, як платника податку. У свою чергу, відповідачем не наведено будь-яких доводів щодо здійснення позивачем розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

Суд зазначає, що чинне законодавство не ставить умовою виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагента, фактичного знаходження його за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів або спеціальних дозволів у останнього. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентом своїх зобов`язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме: платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань.

За умови невстановлення компетентним органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Також, слід зазначити, що Верховним Судом у постанові від 24.04.2018 у справі №813/8500/13-а (ЄДРСР №73604829) зазначено, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Приписами частини 2 статті 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.

Отже, суд, оцінюючи спірні фінансово-господарські операції, передусім виходить з того, що юридична відповідальність згідно норм чинного законодавства України є персоніфікованою.

Підприємство яке є сумлінним платником податків і виконало усі вимоги, з якими закон пов`язує право на зменшення об`єкта оподаткування податком на додану вартість на суму податкового кредиту, не повинно нести відповідальність за своїх контрагентів.

При цьому, суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі "Інтерсплав проти України").

Крім того, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 р. ("Булвес» АД проти Болгарії") зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є "власністю" у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов`язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов`язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки - застосування відповідних положень Закону " Про ПДВ " стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов`язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов`язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду).

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через можливі порушення вимог податкового законодавства з боку його контрагентів.

Під час розгляду справи відповідач не спростував обставини реального виконання спірних операцій, засвідчених поданими платником первинними документами, не скористався правами, наданими йому податковим законодавством, для безпосереднього з`ясування обставин, які б підтвердили або спростували висновки про неможливість виконання контрагентом позивача господарських операцій, обмежився інформацією з власних баз даних, достовірність інформації в яких не підтверджена жодними об`єктивними доказами.

Відтак суд вважає, що висновки податкового органу про фіктивність господарських операцій між позивачем та його контрагентом є формальними та необ`єктивними, оскільки ґрунтуються не на первинних документах та результатах співставлення даних бухгалтерського і податкового обліку, як то передбачено пунктом 73.5 статті 75 Податкового кодексу України, а на обставинах, які не мають безпосереднього значення для формування податкових зобов`язань та податкового кредиту.

З урахуванням викладеного, спираючись на наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що укладений між позивачем та ТОВ «Радіоаптека», ТОВ «Лайстен» правочин відповідає вимогам чинного законодавства України, має своїм наслідком зміну у майновому стані учасників правочину, є економічно виправданим, факт виконання господарських зобов`язань сторін підтверджується первинними документами бухгалтерської та податкової звітності, які є належними та достатніми доказами того, що господарські операції фактично відбулися, а операції між позивачем та його контрагентом враховані відповідно до їх дійсного економічного змісту, обумовлені розумними економічними причинами (цілями ділового характеру) та відповідають меті здійснення господарської діяльності.

Отже, викладений в акті перевірки висновок контролюючого органу про порушення позивачем вимог пункту п.п. 14.1.13 п. 14.1 ст. 14, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, п. 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2020 № 20, п. 5 та п. 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Доходи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290, п. 44.1, ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України, є необґрунтованим.

За таких обставин, податкові повідомлення-рішення № та № від 02.03.2020 є протиправними та підлягають скасуванню.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання цих вимог відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду належних і достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак не довів правомірності свого рішення.

З огляду на зазначене, беручи до уваги докази, наявні у матеріалах справи у їх сукупності, зважаючи на те, що суду не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про наявність законодавчо визначених обставин, що позбавляли б позивача права на формування податкового кредиту, не доведено його недобросовісності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення з адміністративним позовом до суду було сплачено судовий збір в розмірі 21 020,00 грн. Сплачений позивачем судовий збір підлягає відшкодуванню йому у повному обсязі за рахунок відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державне підприємство «Укроборонсервіс» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення, видані Офісом великих платників податків Державної податкової служби № та № від 02.03.2020.

3. Присудити на користь Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державне підприємство «Укроборонсервіс» (ідентифікаційний код в , місцезнаходження: 02093, м. Київ, вул. Россошанська, буд. 3-А) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 21 020,00 (двадцять одна тисяча двадцять гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків ДПС (ідентифікаційний код в , місцезнаходження: 04119, и. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11-Г).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Повний текст рішення виготовлено та підписано - 27.11.2020.

Суддя Т.П. Балась