Справа № 160/7443/20
Суддя: Малиш Н.І.
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2020 року м. Дніпросправа № 160/7443/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач),

суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2020 року (суддя 1-ї інстанції Лозицька І.О.) у справі №160/7443/20 за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення одноразової грошової допомоги, компенсації вартості за неотримане речове майно, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 27.07.2020 року) до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області про:

- визнання протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області по відношенню до ОСОБА_1 , яка виявилася у невиплаті одноразової грошової допомоги при звільненні; невиплаті компенсації вартості за неотримане речове майно; 3) непроведені повної індексації грошового забезпечення;

- стягнення з Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській область на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 90056,40 грн.;

- стягнення з Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 78433,38 грн.;

- стягнення з Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період часу з 02.06.2020 року по день ухвалення рішення у цій справі;

- зобов`язання Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області провести індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 та її виплату за період часу з червня 2015 року по грудень 2018 року та з грудня 2019 року по 01.06.2020 року;

- стягнення з Управління Служби Безпеки України у Дніпропетровській області різницю між фактично виплаченою та належною до виплати компенсації за невикористану позивачем додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, відповідно до Закону України «Про правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у період 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 років у розмірі 14 472, 74 грн.;

- стягнення з Управління Служби Безпеки України у Дніпропетровській області компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2020 рік у розмірі 8 134,13 грн. Позивач надав до суду заяву про відмову від позову в частині стягнення з Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській область на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 90056,40 грн. та компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 78433,38 грн.

Ухвалою суду від 31серпня 2020 року вказану заяву задоволено. Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області в частині стягнення з Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській область на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 90056,40 грн. та компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 78433,38 грн. закрито.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачем не спростовано доводи позивача про протиправність бездіяльності Управління СБУ у Дніпропетровській області по відношенню до позивача, яка полягала у невиплаті в день звільнення одноразової грошової допомоги, невиплаті в повній мірі компенсації за невикористані дні відпустки та не проведенні повної індексації грошового забезпечення. Позивач звертає увагу, що жодного належного доказу на підтвердження правомірності затримки виплат відповідачем не надано.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Дніпропетровській області щодо невиплати у день звільнення одноразової грошової допомоги, компенсації вартості за неотримане речове майно, компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпусток, непроведені індексації грошового забезпечення позивача ОСОБА_1 та зобов`язано Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області провести індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 та її виплату за період часу з червня 2015 року по грудень 2018 року та з грудня 2019 року по 01.06.2020 року.

Стягнуто з Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період часу з 02.06.2020 року по день ухвалення рішення у цій справі, тобто по 03.09.2020 року у розмірі 58382,25 грн.

У іншій частин позовних вимог - відмовлено.

Відповідач не погодившись з рішенням суду подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що відповідач не погоджується із встановленим судом першої інстанції розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки судом не прийнято до уваги всі критерії зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на підставі принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування. Судом першої інстанції не надано правової оцінки наявному спору щодо суми заборгованості, оскільки посилання позивача на вимоги статті 117 КЗпП з вимогою отримання компенсації за затримку виплати належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку, можливо лише за наявності основної умови, якої є відсутність спору щодо суми заборгованості. Крім того, невірно застосовано до даних правовідносин норми КЗпП України, оскільки позивач не перебував у трудових відносинах. Крім того. Невиплата звільненому працівнику всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого органу, є триваючим правопорушенням, тому, остаточний обсяг своїх вимог позивач може встановити тільки на момент припинення такого порушення, тобто, на день фактичного розрахунку, у тому числі, розрахунку на підставі рішення суду. Крім того, задовольняючи позовні вимоги в частині нарахування та стягнення індексації грошового забезпечення у період з червня 2015 по грудень 2018 року, з грудня 2019 року по 01.06.2020 року не враховано, що відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Сторони повідомлені про день розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Службі безпеки України відповідно до контрактів про проходження військової служби у Службі безпеки України від 26.04.2010 року та 23.03.2015 року.

Відповідно до контракту про проходження військової служби у Службі безпеки України від 23.03.2015 року ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

Згідно до п. 5 контракту зазначений контракт укладено на п`ять років з 01.06.2015 року до 01.06.2020 року.

Згідно з п. 6 контракту не пізніше як за два місяці до закінчення строку цього контракту сторони зобов`язуються повідомити одна одну про намір щодо укладення нового контракту.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 10.06.2015 року, копія якого наявна в матеріалах справи.

Відповідно до наказу Управління СБУ у Дніпропетровській області від 01.06.2020 року № 215-ОС/дск «По особовому складу» виключено зі списків особового складу майора ОСОБА_1 (Б-012435), співробітника Управління, звільненого наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України від 22.05.2020 року № 674-ОС/дск з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 (у запас СБ України), підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», без права носіння військової форми одягу, з урахуванням перебування на лікуванні з 22 травня 2020 року до 30 травня 2020 року, включно та необхідного часу для здавання посади, з 01 червня 2020 року.

Вислуга років станом на 01 червня 2020 року складає: календарна 10 років 00 місяців 01 день, з них навчання у закладах вищої освіти немає, у пільговому обчисленні 01 рік 05 місяців 20 днів, загальна 11 років 05 місяців 21 день.

Наказано виплатити майору ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби згідно з пунктом 1 глави 1 розділу V Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців СБУ, затвердженої наказом ЦУ СБУ від 10.04.2018 № 515/ДСК.

Згідно з п. 5 глави 2 розділу ІV Інструкції, затвердженої наказом ЦУ СБУ від 10.04.2018р. № 515/ДСК, провести виплату грошової компенсації за 14 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2020 рік та за 70 невикористаних днів додаткової відпустки за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 та 2020 роки.

Здійснити виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 48 589,30 грн.

Відповідно до витягу з розрахункової відомості Управління СБУ у Дніпропетровській області № 526 від 14.07.2020 року, позивачеві нараховано компенсацію за невикористані дні відпустки у сумі 8134,12 грн., одноразову грошову допомогу у розмірі 90056,40 грн.

Відповідно до платіжної відомості №6/2 на видачу грошової компенсації замість належного речового майна, позивач отримав вказану компенсацію у розмірі 48589,30 грн., про що свідчить особистий підпис позивача у відомості.

Позивач вважаючи, що відповідач зобов`язаний був виплатити при його звільненні різницю між фактично виплаченою і належною до виплати компенсації у розмірі 14 472,74 грн. (48 804,78 грн. 34 332,04 грн.), а також індексацію та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Вважаючи бездіяльність відповідача, яка полягала у невиплаті у день звільнення одноразової грошової допомоги, невиплаті в повній мірі компенсації за невикористані дні відпустки та не проведенні повної індексації грошового забезпечення, протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позов зазначив, що враховуючи, що в день звільнення позивача відповідачем не проведено усіх необхідних розрахунків, не проведені індексації грошового забезпечення позивача та невиплачені такі кошти при звільнені, а отже остаточного розрахунку також проведено не було, позовні вимоги задовольнив частково.

Позивач не оскаржив рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Щодо задоволених позовних вимог, про зобов`язання Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області провести індексацію грошового забезпечення та її виплату за період часу з червня 2015 року по грудень 2018 року та з грудня 2019 року по 01.06.2020 року, суд зазначає таке.

Преамбулою Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII (далі - Закон №1282-XII) встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

У статті 1 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч. 6 ст. 5 Закону №1282-XII).

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.

Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: 1)підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2)підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; 3)об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; 4)індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік .

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Отже, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.

Водночас, пунктом 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. У Законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» з березня 2018 року підвищено розміри посадових окладів всіх категорій військовослужбовців, а отже вказаний місяць є місяцем підвищення доходу для проведення подальшої індексації.

При цьому, обмежене фінансування, на яке посилається відповідач, не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказана позовна вимога підлягає задоволенню.

Посилання відповідача, про не встановлення наявності підстав для стягнення індексації, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідач не наводить жодного доказу проведення індексації грошового забезпечення позивача за спірний період, та не надає доказів відсутності підстав для проведення такої. У відповіді від 23.06.2020р. відповідачем зазначено про проведення виплати індексації за період з грудня 2018р. по листопад 2019р. (а.с. 22 Т1), проте відповідач не надає доказів, що така нараховувалась та виплачувалась саме і позивачеві. Навпаки обґрунтовує нездійснення такої відсутністю коштів.

Таким чином, оскільки відповідач не надав доказів на спростування спірних обставин, є вірними висновки суду першої інстанції щодо зобов`язання проведення індексації та виплаті такої.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період часу з 02.06.2020 року по день ухвалення рішення у цій справі, суд зазначає.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями частини другою статті 117 КЗпП при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

За правовою позицією Верховного Суду,яка викладена у постановах від 06.03.2018 року, від 28.03.2018 року, від 19.04.2018 року, від 24.10.2018 року та від 11.10.2018 року, суд встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Виходячи з наведених вище вимог законодавства всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов`язку наступає передбачена нормами КЗпП України відповідальність.

Як свідчать встановлені обставини справи, відповідач не провів остаточний розрахунок при звільненні позивача, а тому останній має право отримати компенсацію.

Судом першої інстанції відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», обчислено середній заробіток за час затримки розрахунку.

Відповідач не зазначив та не навів доводи незгоди з таким.

Посилання відповідача, що така компенсація повинна здійснюватися за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції розглянуто в цій частині позов в межах його вимог.

Враховуючи викладене колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо затримки розрахунку при звільненні.

Щодо доводів відповідача про невірне застосування норм матеріального права в частині задоволення позовних вимог щодо здійснення нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку з посиланням на норми КЗпП України, оскільки позивач проходив військову службу, а відповідно на нього не розповсюджуються положення статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, то колегія суддів суду апеляційної інстанції їх відхиляє з наступних підстав.

Є вірним зазначенням відповідача, що спеціальним законодавством врегульовано правове становище військовослужбовців, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці.

Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано питання можливості отримання компенсаційних виплат за затримки розрахунку при звільнені.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, які вірно були застосовані судом першої інстанції при розгляді справи.

З огляду на викладені обставини справи, колегія суддів доходить висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, з огляду на що, підстав для його скасування не існує.

Оскільки судом першої інстанції визначено, що дана справа належить до справ незначної складності та розглянуто справу в порядку спрощеного провадження, постанова відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 311, 315, ст. 316, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2020 року у справі №160/7443/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 26 листопада 2020року.

Головуючий - суддя Н.І. Малиш

суддя Н.П. Баранник

суддя А.А. Щербак