Справа № 200/2483/20-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року справа №200/2483/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Компанієць І.Д., секретаря судового засідання Тішевського В.В., за участі позивача особисто, розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 р. (у повному обсязі складено 13 серпня 2020 року у м. Слов`янськ) у справі № 200/2483/20-а (головуючий І інстанції суддя Чекменьов Г.А.) за позовом ОСОБА_1 до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

04.03.2020 року позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнень, просила визнати протиправним наказ Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24.12.2019 року № 3880/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновити її на посаді начальника управління персоналу; стягнути з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з коригуванням її розміру на коефіцієнт підвищення посадового окладу (т. 1 а.с. 1-9, 135-136, т. 2 а.с. 14-15).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року у справі 200/2483/20-а адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції в Донецькій області № 3880/1 від 24.12.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з відрахуванням належних до сплати податків і зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць (т. 2 а.с. 121-125).

Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт (далі апелянт 1, позивач) просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням належних до сплати податків і зборів та прийняти нове у цій частині, яким стягнути з відповідача 2 на її користь середню заробітну плату з урахуванням коригуючого коефіцієнта за час вимушеного прогулу у сумі 463 660, 38 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішенням суду першої інстанції не визначено конкретної суми заробітної плати, яка підлягає стягненню на її користь, не визначено дати, з якої така сума підлягає стягненню на її користь.

Разом з тим, позивач посилався на постанову Кабінету Міністрів України № 16, якою затверджено Схему посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2020 році, Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100, постанову Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі № 572/2429/15-ц. Також апелянт посилається на постанови Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-511цс16, Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16, постанову Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі № 818/572/16, постанову Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 572/2429/15-ц.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач також подав апеляційну скаргу (далі апелянт 2, відповідач), в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що позивач працювала у Головному територіальному управлінні юстиції у Донецькій області на посаді начальника управління персоналу та була звільнена із займаної посади 26 грудня 2019 року згідно п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема, Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області. На виконання цієї постанови Міністерством юстиції України виданий наказ від 16.10.2019 року № 3175/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України».

Позивач була попереджена про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією відповідно до ст. 49-2 КАС України. В порядку, регламентованому ст. 47 цього Кодексу, Головним управлінням проведений розрахунок з працівником при звільненні та видано їй трудову книжку.

Апелянт 2 вважає, що у даному випадку повинні братись до уваги положення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року та зауважує, що постановою КМУ Головне управління ліквідовано як юридична особа публічного права. До штатного розпису Головного управління на 2020 рік включені тільки посади членів ліквідаційної комісії. Станом на 14.02.2020 року всі члени ліквідаційної комісії звільнені з Головного управління та є працівниками Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). Таким чином вважає, що ліквідаційна комісія не мала можливості перевести працівника на іншу роботу в тій же установі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник відповідача просить задовольнити апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області та скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

18 листопада до суду надані доповнення до апеляційної скарги від представника відповідача 2 (т. 2 а.с. 228-247).

На доповнення до апеляційної скарги було надано відзив відповідача.

У судовому засіданні 18 листопада 2020 року позивач доводи своєї апеляційної скарги підтримала, проти апеляційної скарги відповідача заперечувала.

Представник відповідача свою апеляційну скаргу підтримала, проти доводів апеляційної скарги позивача заперечувала, визнала факт надання довідки без дати і належної реєстрації, яка додана до доповнень до їх апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 (п. 1 Постанови № 870); утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (п. 2 Постанови № 870) (т. 1 а.с. 169-172).

До Переліку територіальних органів Мін`юсту, що ліквідуються, який є додатком № 1 до Постанови № 870, включено Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області.

До Переліку міжрегіональних територіальних органів Мін`юсту, що утворюються, який є додатком № 2 до Постанови № 870, включено Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Пунктом 3 Постанови № 870 установлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного територіального управління юстиції у Луганській області, Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Пунктом 3 Постанови № 870 також визначено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 1), зокрема Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області, і утворені як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 2), зокрема Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Вказаним наказом також затверджено список голів ліквідаційних комісій з ліквідації головних територіальних управлінь юстиції (п. 4 Наказу).

Головам ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції наказано, зокрема: забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, про що повідомити Департамент персоналу Міністерства юстиції України до 01 листопада 2019 року; надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції (п.п. 7 та 8 п. 5 Наказу) (т. 1 а.с. 174-182).

Наказом голови ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 21 жовтня 2019 року № 776/4 затверджено персональний склад ліквідаційної комісії Управління (т. 1 а.с. 191-192).

21 жовтня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений запис про перебування Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в стані припинення (т. 1 а.с. 183-188).

Наказом голови ліквідаційної комісії Головного управління від 25 жовтня 2019 року № 429/2 затверджено «План заходів з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Донецькій області». Пунктом 2 Плану заходів передбачено здійснення письмового персонального попередження працівників про наступне звільнення, а п. 5 Плану заходів - проведення в установленому законом порядку процедури звільнення працівників (т. 1 а.с. 193-198).

29 жовтня 2019 року проведено державну реєстрацію Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) як юридичної особи, про що внесений запис до Реєстру від 29 жовтня 2019 року № 1 082677.

25 жовтня 2019 року позивач під розпис попереджений про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією (попередження від 23 жовтня 2019 року № 08.1-21/1465) (т. 1 а.с.35).

Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24 грудня 2019 року № 3880/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з займаної посади з 26 грудня 2019 року згідно з п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» - у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, з припиненням державної служби (т. 1 а.с. 34).

Станом на день розгляду справи Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області перебуває в стані припинення, з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не виключено ().

Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) діє на підставі Положення про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, що затверджено тим же наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2011 року № 1707/5 (зареєстроване в Міністерстві юстиції України 23 червня 2011 року за № 759/19497).

Позивач не погоджується з наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24.12.2019 року № 3880/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » у зв`язку з чим за захистом порушених прав звернулась до суду.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

За приписами частин 2 та 3 статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

За змістом частини 3 статті 5 Закону № 889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Пунктом 1 та пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII передбачено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:

- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;

- ліквідація державного органу.

Правила ч.ч. 4 та 5 статті 87 Закону № 889-VIII окреслюють, що у разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Частиною 5 ст. 22 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.

Оскільки порядок звільнення державних службовців у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією державного органу не врегульований, до спірних відносин підлягають застосуванню положення Кодексу законів про працю України

За унормуванням пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, яка регулює питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України, яка визначає порядок вивільнення працівників, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, працівник на власний розсуд звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Частиною 1 статті 104 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України визначено: юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Пунктом 5 Порядку здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2011 року № 1074 (далі Порядок № 1074), передбачено, що орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 1074 права та обов`язки органів виконавчої влади у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади, переходять до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом Кабінету Міністрів України.

Частиною 2 статті 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

За приписами частини 1 статті 89, частини 4 статті 91 Цивільного кодексу України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення.

Ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) з працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Якщо ліквідовано орган з одночасним створенням іншого органу, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, то зобов`язанням роботодавця (держави) є вжиття заходів щодо працевлаштування працівників ліквідованого у такий спосіб органу. Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася в постановах Верховного Суду, зокрема від 12 грудня 2018 року в справі № 826/25887/15, від 4 липня 2019 року в справі № 2а-108/12/2670, від 17 липня 2019 року в справі № 820/2932/16, від 26 червня 2019 року в справі № 825/2418/16, від 16 вересня 2020 року в справі № 623/650/17.

В розпорядчому акті органу державної влади в постанові Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» не наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Разом з тим функції вказаного органу, що ліквідується, покладено на інший орган - Східне міжрегіональне управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків), який визначено його правонаступником (т. 1 а.с. 169-172).

Тобто, з 29 жовтня 2019 року - дня утворення Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) - до нього перейшли повноваження та функції, зокрема Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, який втратив такі повноваження та функції згідно з пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870.

Вказані обставини згідно з частиною 1 статті 104 Цивільного кодексу України та наведених правових позицій Верховного Суду свідчать про ознаки реорганізації юридичної особи.

За таких обставин роботодавець зобов`язаний був дотриматися процедури звільнення у зв`язку з реорганізацією, зокрема:

- довести до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників;

- персонально попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці до звільнення;

- запропонувати працівникові іншу роботу за відповідною професією чи спеціальністю рівнозначну або нижчу посаду.

Верховний Суд в постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №208/3390/16-а звернув увагу на те, що обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Отже, роботодавець позивача зобов`язаний був запропонувати позивачу іншу роботу.

25 жовтня 2019 року позивач під розпис попереджена про наступне звільнення у зв`язку з ліквідацією (попередження від 23 жовтня 2019 року № 08.1-21/1465).

Разом з тим, інша робота позивачу не була запропонована.

З Плану заходів, пов`язаних з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 25.10.2019 року № 429/2 вбачається, що в План входять заходи щодо працевлаштування працівників Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, що ліквідується, звернувшись до державної служби занятості (у разі необхідності) після затвердження штатного розпису Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (т. 1 а.с. 151-155).

Зі штатного розпису Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на 2020 рік вбачається наявність 7 посад у керівництві Міжрегіонального управління (т. 2 а.с. 74-76).

Листом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 15.05.2020 року № б/н від 07.05.2020 року підтверджено, що надання листів Головного управління до державної служби зайнятості, спрямованих у 2019 році на виконання п. 7 Плану заходів, пов`язаних з ліквідацією Головного управління, затвердженого наказом Головного управління від 25.10.2019 року № 429/2 не створювалась (т. 2 а.с. 56).

Разом з тим, з Переліку вакантних посад апарату Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), які не були заміщені станом на 2 січня 2020 року у Луганській області, вбачається наявність 136 вакантних посад, у тому числі і в апараті Донецької області (т. 2 а.с. 37-49).

З відповіді Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) від 12.05.2020 року вбачається, що загальна кількість державних службовців призначених на посади Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) в порядку переведення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у період з 2019 року по 2020, складає 125 осіб (т. 2 а.с. 50).

Стаття 42 КЗпП України визначає, що роботодавцем має бути враховано переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач з 12.02.2015 року обіймала посаду начальника управління кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (т. 1 а.с. 13-33).

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано доказів того, що позивачу було запропоновано відповідну вакантну посаду у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків) та разом з цим, не надано доказів про те, що при скороченні штату були залишені працівники із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці ніж позивач.

Крім того, надаючи в межах заявленого позову оцінку фактам призначення до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в порядку переведення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області певної кількості службовців, суд зауважує, що статтею 4 Закону № 889-VIII закріплені принципи державної служби. До вказаних принципів, зокрема, відносяться:

- забезпечення рівного доступу до державної служби - заборона всіх форм та проявів дискримінації, відсутність необґрунтованих обмежень або надання необґрунтованих переваг певним категоріям громадян під час вступу на державну службу та її проходження;

- стабільності - призначення державних службовців безстроково, крім випадків, визначених законом, незалежність персонального складу державної служби від змін політичного керівництва держави та державних органів.

Відповідачами не доведено належними та допустимими доказами дотримання вказаних принципів стосовно позивача в процесі формування кадрового складу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Суд апеляційної інстанції за таких обставин погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення позивача проведено з порушенням вимог законодавства.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Верховний Суд в постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 815/436/17 з подібними правовідносинами виклав таку правову позицію: при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглось його попереднє місце роботи.

При ліквідації підприємства (установи, організації) правила пункту 1 статті 40 КЗпП України можуть застосовуватися і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

З огляду на наведене, оскільки права позивача порушені, то вони підлягають відновленню шляхом скасування оскарженого наказу та поновлення позивача на посаді, з якої його було незаконно звільнено, про що вірно вказано судом першої інстанції.

За приписами частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Так, обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

За вимогами п. 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках збереження середньої заробітної плати (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Порядку № 100).

Судом першої інстанції вірно зазначено, що заробіток підлягає стягненню з установи, в якій працювала позивач, тобто з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Водночас суд звертає увагу на приписи пункту 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України, в якому зазначено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

В постанові Верховного Суду України від 14 січня 2014 року у справі № 21-395а13 сформульований правовий висновок, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку № 100.

Зазначена правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 15.04.2020 року у справі № 818/572/16.

В постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи (пункт 32 Пленуму).

За приписами п. 10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Аналізуючи зміст пункту 10 Постанови КМУ № 100, коефіцієнт коригування заробітної плати повинен розраховуватися шляхом ділення посадового окладу, встановленого працівникові після підвищення, на посадовий оклад, який був у працівника до підвищення. Такий висновок випливає з того, що зазначена норма передбачає коригування заробітної плати у зв`язку з підвищенням саме посадового окладу (тарифної ставки).

Такий коефіцієнт має розраховуватися окремо в кожному випадку підвищення посадового окладу. Розрахований коефіцієнт слід множити на суми виплат за період до підвищення.

Зазначена позиція суду узгоджується з практикою Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 813/5855/15, від 28.11.2018 у справі № 817/1169/16.

За Схемою посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2019 році (у коефіцієнтах), затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 06.02.2019 року № 102, посадовий оклад начальника управління персоналу був встановлений на рівні 7790,00 грн.

Постанова Кабінету Міністрів України № 16 від 15.01.2020 року, положення якої застосовуються з 01.01.2020 року, встановлює посадовий оклад керівника управління у складі головного управління в державному органі, юрисдикцій якого поширюється на територію однієї або кілька областей, у розмірі 84500, 00 грн.

Таким чином, з урахуванням п. 10 Порядку № 100 коефіцієнт підвищення заробітної плати позивача становить 1, 08 (8450:7790).

З довідки про доходи відповідача від 11.01.2020 року № П1-А-3 вбачається, що за жовтень-листопад 2019 року нарахована заробітна плата позивача за останні два повних місяця роботи складає 127922, 44 грн. Розмір середньоденної заробітної плати за період жовтень-листопад 2019 року складає 2793, 78 грн. Аналогічна інформація зазначена і у довідці про доходи від 7 травня 2020 року (т. 1 а.с. 36).

У судовому засіданні представником відповідача була надана довідка без номера та без дати, відповідно до якої розмір нарахованої заробітної плати позивача складає 127922, 44 грн. Разом з тим, середньоденна заробітна плата становить 2377, 10 грн. Суд не приймає додаткову довідку з огляду на порушення при її оформленні Державної уніфікованої системи документації.

З урахуванням розбіжностей у розмірі середньоденної заробітної плати при однаковому розмірі заробітної плати за два місяці, суд не враховує розмір середньоденної заробітної плати згідно довідок та рахує його у відповідності до Порядку № 100.

Таким чином, середньоденний розмір заробітної плати позивача складав 2975 грн. (27922,44 грн. : 43 (кількість робочих днів)

З урахуванням коефіцієнта підвищення заробітної плати середньоденна заробітна плата, яка застосовується для визначення розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу становить 2975 грн. х 1,08 = 3213 грн.

Кількість робочих днів за час вимушеного прогулу становить 224 дні.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що розмір заробітку, яку належить присудити позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку з коригуванням її розміру на коефіцієнт підвищення посадового окладу, складає (3213 грн. х 224) = 719 712 грн.

При цьому суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї частини позовних вимог, з чим не погоджується апеляційний суд.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу з коригуванням її розміру на коефіцієнт підвищення посадового окладу в сумі 719 712 грн.

Також суд апеляційної інстанції відзначає, що судом першої інстанції не було вказано дату, з якої поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, що фактично унеможливило виконання судового рішення.

За таких обставин суд вважає необхідним вказати дату поновлення позивача на посаді начальника управління персоналу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з наступного дня після видання наказу про звільнення, а саме: 27 грудня 2019 року.

Приписами частини 1 статті 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до вимог статті 139 КАС України судові витрати відшкодуванню не підлягають, оскільки вони не були понесені позивачем, яка звільнена від їх сплати.

За приписами частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

І відповідачем не доведено, що у спірних відносинах він діяв правомірно.

У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції порушені вимоги норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого рішення суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній та резолютивній частинах щодо вказаних позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 205, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 р. задовольнити.

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 р. залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 р. у справі № 200/2483/20-а - змінити в мотивувальній частині позовних вимог щодо дати поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, враховуючи правове обґрунтування мотивувальної частини постанови суду апеляційної інстанції.

Абзац третій резолютивної частини рішення після слів «…. у Донецькій області» доповнити текстом «з 27.12.2019 року».

Абзац четвертий резолютивної частини рішення після слів «…за час вимушеного прогулу»» доповнити текстом «за період з 27 грудня 2019 року по 23 листопада 2020 року у розмірі 719 712 (сімсот дев`ятнадцять тисяч сімсот дванадцять грн.)».

В абзаці шостому резолютивної частини рішення після слів «за один місяць» доповнити словами «у розмірі 67 473 (шістдесят сім тисяч чотириста сімдесят три грн.) з відрахуванням належних до сплати податків і зборів».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 27 листопада 2020 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді І.В. Геращенко

І.Д. Компанієць