Справа № 400/1894/20
Суддя: Лебедєва Г. В.
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 листопада 2020 р. № 400/1894/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення суми збитків в розмірі 5 000,00 грн.,-

ВСТАНОВИВ:
До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява військової частини НОМЕР_1 (надалі - позивач) до ОСОБА_1 (надалі - відповідач) про стягнення суми збитків в розмірі 5 935,73 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира 3 гаубичного артилерійського дивізіону. У період з 24.01.2018 року по 16.02.2018 року було проведено аудит у відповідності фінансово-господарської діяльності ВЧ НОМЕР_1 . При проведені аудиту було виявлено порушення дотримання законодавства при нарахуванні та виплаті грошового забезпечення і інших виплат, а саме ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не позбавлялися премії повністю за невихід на службу без поважних причин, за самовільне залишення військової частини або місце служби, а також не зменшувався розмір премії військовослужбовцям, які мали не зняті дисциплінарні стягнення. Крім цього, військовослужбовцям, які самовільно залишили військову частину або місце служби на строк понад 10 діб, своєчасно не призупинялась, з дня самовільного залишення військової частини, виплата грошового забезпечення. Ці порушення відбулись через те, що відповідачем в порушення вимог ст. 104-109 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України облік накладених стягнень не вівся встановленим порядком, що призвело до переплат та неналежних виплат грошового забезпечення. Внаслідок недотримання ОСОБА_1 його обов`язків, як командиром окремого підрозділу військової частини державі було нанесено матеріальні збитки у розмірі 5000, 00 грн. Пряма дійсна школа полягає у безпідставній виплаті премії військовослужбовцям, які мали бути позбавлені премії повністю, загалом на суму розмірі 5000,00 грн. З огляду на таке, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою суду від 25.05.2020 року позовну заяву військової частини НОМЕР_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

10.08.2020 року на виконаня ухвали суду від 22.05.2020 року позивачем до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду надано уточнений адміністративний позов (з доказами напрвлення її відповідачу) із зазначенням причин неповідомлення свого номеру засобу зв`язку, надано обгрунтований розрахунок суми, що пред`явлена до стягнення та докази призначення та результати проведення у період з 24.01.2018 року по 16.02.2018 року аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою суду від 14.08.2020 року Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 400/1894/20 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження та призначив судове засідання на 09.09.2020 року.

Судове засідання, призначене на 09.09.2020 року, відкладено на 07.10.2020 року.

14.09.2020 року за вх. № 18363 до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що у кожного військовослужбовця є відповідальний командир, що несе за нього відповідальність. Згідно Акту про результати службового розслідування, затвердженого командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_8 12 травня 2018 р. у солдата ОСОБА_3 - відповідальний старший лейтенант ОСОБА_9 , у солдата ОСОБА_5 - відповідальний лейтенант ОСОБА_10 ; у старшого солдата ОСОБА_7 - відповідальний старшина ОСОБА_4 . Згідно п 31.5 Наказу Міністра оборони України № 260 від 11.06.2008 р. Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, командир військової частини позбавляє премії частково за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення. Відповідно до п. 31.7. вказаного Наказу, військовослужбовці не преміюються за той розрахунковий місяць, у якому вони допустили порушення чи проступок. У позовній заяві вказано, що п`ять військовослужбовців незаконно отримали премію по 1000 грн. за серпень 2016 року. Солдат ОСОБА_3 отримав стягнення 24.05.16 р. та 30.05.16 р., солдат ОСОБА_5 отримав стягнення 27.06.16 р., рядовий ОСОБА_6 отримав стягнення 25.02.16 р., за що з них вже були зняті премії за місяці, коли були скоєні правопорушення. Але згідно вимог п. 31.7. Наказу МО України № 260 від 11.06.2008 р., забороняється позбавляти премії військовослужбовців протягом кількох місяців за одне долущене порушення. Таким чином, ці військовослужбовці отримали премію за серпень місяць 2016 року законно, згідно вимог Наказу МО України № 260 від 11.06.2008 р. (правопорушень в серпні не було). Старшина ОСОБА_4 отримав стягнення сувора догана 23.08.2016 р., старший солдат ОСОБА_7 отримав стягнення сувора догана 26.08.2016 р. Однак згідно п 31.5 Наказу Міністра оборони України № 260 від 11.06.2008 р. Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, командир військової частини позбавляє військовослужбовців премії частково (на 20%) - у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення сувора догана. Таким чином, вказані два військовослужбовця повинні були отримати премії розміром по 800 грн. У позовній заяві вказано, що старшому солдату ОСОБА_7 (відповідальний старшина ОСОБА_4 ) було переплачено 1000 грн. Однак згідно розділу 5 Витягу із наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 547 від 12.05.2018 р. Про оголошення результатів службового розслідування та гіокарання винних, помічнику командира частини з фінансово-економічної роботи начальнику фінансово-економічної служби внести в Книгу обліку грошових стягнень та нарахувань суму нестач, яку добровільно погодились відшкодувати особи, яким вони були незаконно нараховані, а саме: молодший сержант ОСОБА_7 на суму 1000 грн. Таким чином мол. сержант ОСОБА_7 гроші вже повернув добровільно, що підтверджується витягом із наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 547 від 12.05.2018 р. Про оголошення результатів службового розслідування та покарання винних.

17.09.2020 року за вх. № 18684 до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що про наявність заподіяної відповідачем шкоди позивач дізнався під час проведення аудиту у період з 24.01.2018 року по 16.02.2018 року , але військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду 22.04.2020 року. Тобто, позивачем було порушено строк звернення до суду з адміністративним позовом. Згідно Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі № 243/95- ВР від 23 червня 1995 року п.5 час, протягом якого винного військовослужбовця може бути притягнуто до матеріальної відповідальності не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством. Разом з тим, позивач свої вимоги про строк звернення до адміністративного суду про притягнення збитків обгрунтовує ст.4 Закону України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі від 03.10.2019 року, що діє з 31.10.2019 року. Згідно статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, застосування ст. 4 Закону України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі від 03.10.2019р. , що діє з 31.10.2019 року є помилковим.

28.09.2020 року за вх. № 18684 до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій ВЧ НОМЕР_1 вказала, що командири батальйонів, полків, бригад, кораблів та рівні з ними посадові особи зобов`язані періодично переглядати службові картки військовослужбовців з метою перевірки правильності застосованих заохочень та накладених стягнень. Відповідно до рішення Міністра оборони України від 22.08.2016 року № 248/3/9/1 з нагоди святкування 25-ї річниці незалежності України військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 виплачувалась одноразова грошова премія в розмірі 1000,00 грн. Премія не виплачувалась військовослужбовцям які мають незняті дисциплінарні стягнення.Таким чином посилання відповідача на те, що вищезазначена премія повинна була виплачуватись відповідно до п. 31.4 наказу Міністра оборони України № 260 від 11.06.2008 року не відповідає обставинам справи оскільки даним нормативним актом регламентується виключно виплата щомісячних премій а не одноразових.

Судове засідання, призначене на 07.10.2020 року, відкладено на 04.11.2020 року.

Представники сторін в судове засідання, призначене на 04.11.2020 року, не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. До канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від представників сторін надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Суд клопотання представників сторін задовольнив та на підставі ч. 3 ст. 194 КАС України суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді командира 3 гаубичного артилерійського дивізіону.

Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 27.10.2016 року № 265 підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас відповідно до п.п. "є" п. 1 ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

У період з 24.01.2018 року по 16.02.2018 року було проведено аудит у відповідності фінансово-господарської діяльності ВЧ НОМЕР_1 .

При проведені аудиту було виявлено порушення дотримання норм законодавства при нарахуванні та виплаті грошового забезпечення і інших виплат, а саме: військовослужбовці не позбавлялися премії повністю за невихід на службу без поважних причин, за самовільне залишення військової частини або місця служби, а також не зменшувався розмір премії військовослужбовцям, які мали не зняті дисциплінарні стягнення. Крім цього, військовослужбовцям, які самовільно залишили військову частину або місце служби на строк понад 10 діб, своєчасно не призупинялась, з дня самовільного залишення військової частини, виплата грошового забезпечення.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.03.2018 року № 243 призначено службове розслідування, за результатами якого складено Акт про результати службового розслідування від 12.05.2018 року.

Згідно із довідкою до загального звіту фінансового аудиту та аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 від 27.02.2018 року та акту про результати службового розслідування від 12.05.2018 року встановлено, що рядовому ОСОБА_11 було переплачено - 2807,20 грн. (відсутній на службі без поважних причин з 14.09.2016 по 15.09.2016), (виплачено за IX в X 2016: премія - 1754,50 грн.; щомісячна додаткова грошова винагорода - 1052,70 грн.), (роздавальна відомість за IX в X 2016). За результатами службового розслідування встановлено, що стройова частина не перевірила дані при підготовці наказів на преміювання, а саме відповідальний виконавець старший солдат ОСОБА_12 (начальник стройової частини - майор ОСОБА_13 ) та командир дивізіону майор ОСОБА_1 , який написав рапорти на преміювання особового складу; солдату ОСОБА_3 безпідставно було виплачено 1000 грн. Згідно наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 24.05.2016 року № 486 та від 30.05.2016 року № 499 на військовослужбовця було накладено стягнення у виді сувора догана, а на підставі рапорту відповідача від 01.09.2016 року та у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.09.2016 № 752 (роздавальна відомість № 177 від 12.09.2016 року) виплачено премію в розмірі 1000 грн.; старшині ОСОБА_4 безпідставно було виплачено 1000 грн. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.08.2016 року № 713 на військовослужбовця було накладено стягнення у виді сувора догана, а на підставі рапорту відповідача від 01.09.2016 року та у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.09.2016 року № 752 (роздавальна відомість № 177 від 12.09.2016 року) військовослужбовцю було виплачено премію в розмірі 1000,00 грн.; солдату ОСОБА_5 безпідставно було виплачено 1000 грн. Згідно наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 27.06.2016 року № 570, від 01.02.2016 року № 108 на військовослужбовця було накладено стягнення у виді догана, а на підставі рапорту відповідача від 01.09.2016 року та у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.09.2016 року № 752 (роздавальна відомість № 177 від 12.09.2016 року) військовослужбовцю було виплачено премію в розмірі 1000,00 грн.; рядовому ОСОБА_6 безпідставно було виплачено 1000 грн. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.02.2016 року № 181 на військовослужбовця було накладено стягнення у виді сувора догана, а на підставі рапорту відповідача від 01.09.2016 року та у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.09.2016 року № 752 (роздавальна відомість № 177 від 12.09.2016 року) військовослужбовцю було виплачено премію в розмірі 1000,00 грн.; старшому солдату ОСОБА_7 було переплачено 1000 грн. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.08.2016 року № 721 на військовослужбовця було накладено стягнення у виді сувора догана, а на підставі рапорту відповідача від 01.09.2016 року та у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.09.2016 року № 752 було виплачено премію в розмірі 1000,00 грн.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.05.2018 року № 547 "Про оголошення результатів службового розслідування та покарання винних", прийнято рішення про підготовку судового позову стосовно військовослужбовців, які вже не проходять військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , зокрема, ОСОБА_1 про стягнення суми збитків у розмірі 4935, 73 грн.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.12.2018 року № 1680 внесено зміни до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.05.2018 року № 547, а саме в пункті 2 та 4 фразу "майора ОСОБА_1 на суму 4935, 73 гривень" викладено в редакції "майора ОСОБА_1 на суму 5935, 73 гривень".

Оскільки відповідач добровільно вказану заборгованість не відшкодував, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надааючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 № 548-XІV (далі - Статут).

Статтею 9 Статуту встановлено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Статуту).

Згідно статей 26 та 27 Статуту військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Згідно з пунктами 1 та 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.

Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (надалі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Таким чином, відповідач, перебуваючи на військовій службі, що відноситься до публічної служби, завдав шкоди державі в особі військовій частині НОМЕР_1 , тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано саме норми цього Положення, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин (травень 2018 року), а не норми Закону України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі, оскільки цей закон набрав чинності 03.10.2019 року.

У відповідності до 5 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством.

Цивільний кодекс України установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Крім того, частина перша статті 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а в частині другій цієї статті зазначено, що законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

В свою чергу у статті 233 Кодексу передбачено скорочені строки позовної давності у трудових спорах.

Оскільки спеціальним законодавством це питання не врегульоване суд вважає за можливо застосувати субсидіарні норми законодавства, якими є норми КЗпП України, якими врегульовані питання покладання на працівника матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації.

Відповідно до ч.3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установу, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

У відповідності до ст. 267 ЦК особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно акту про результати службового розслідування від 12.05.2018 року встановлено, що рядовому ОСОБА_11 було переплачено - 2807,20 грн. (відсутній на службі без поважних причин з 14.09.2016 по 15.09.2016), (виплачено за IX в X 2016: премія - 1754,50 грн.; щомісячна додаткова грошова винагорода - 1052,70 грн.), (роздавальна відомість за IX в X 2016). За результатами службового розслідування встановлено, що стройова частина не перевірила дані при підготовці наказів на преміювання, а саме відповідальний виконавець старший солдат ОСОБА_12 (начальник стройової частини - майор ОСОБА_13 ) та командир дивізіону майор ОСОБА_1 , який написав рапорти на преміювання особового складу; солдату ОСОБА_3 безпідставно було виплачено 1000 грн. Згідно наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 24.05.2016 року № 486 та від 30.05.2016 року № 499 на військовослужбовця було накладено стягнення у виді сувора догана, а на підставі рапорту відповідача від 01.09.2016 року та у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.09.2016 № 752 (роздавальна відомість № 177 від 12.09.2016 року) виплачено премію в розмірі 1000 грн.; старшині ОСОБА_4 безпідставно було виплачено 1000 грн. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.08.2016 року № 713 на військовослужбовця було накладено стягнення у виді сувора догана, а на підставі рапорту відповідача від 01.09.2016 року та у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.09.2016 року № 752 (роздавальна відомість № 177 від 12.09.2016 року) військовослужбовцю було виплачено премію в розмірі 1000,00 грн.; солдату ОСОБА_5 безпідставно було виплачено 1000 грн. Згідно наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 27.06.2016 року № 570, від 01.02.2016 року № 108 на військовослужбовця було накладено стягнення у виді догана, а на підставі рапорту відповідача від 01.09.2016 року та у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.09.2016 року № 752 (роздавальна відомість № 177 від 12.09.2016 року) військовослужбовцю було виплачено премію в розмірі 1000,00 грн.; рядовому ОСОБА_6 безпідставно було виплачено 1000 грн. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.02.2016 року № 181 на військовослужбовця було накладено стягнення у виді сувора догана, а на підставі рапорту відповідача від 01.09.2016 року та у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.09.2016 року № 752 (роздавальна відомість № 177 від 12.09.2016 року) військовослужбовцю було виплачено премію в розмірі 1000,00 грн.; старшому солдату ОСОБА_7 було переплачено 1000 грн. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.08.2016 року № 721 на військовослужбовця було накладено стягнення у виді сувора догана, а на підставі рапорту відповідача від 01.09.2016 року та у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.09.2016 року № 752 було виплачено премію в розмірі 1000,00 грн.

В порушення вимог ст. 104-109 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України відповідачем облік накладених стягнень не вівся у встановленому порядку, що призвело до переплат та неналежних виплат грошового забезпечення.

Внаслідок недотримання ОСОБА_1 його обов`язків, як командиром окремого підрозділу військової частини державі було нанесено матеріальні збитки у розмірі 5000, 00 грн.

Пряма дійсна школа полягає у безпідставній виплаті премії військовослужбовцям, які мали бути позбавлені премії повністю, загалом на суму розмірі 5000,00 грн.

За результатами службового розслідування було прийнято наказ від 12.05.2018 року № 547 "Про оголошення результатів службового розслідування та покарання винних».

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач, перебуваючи на військовій службі, що відноситься до публічної служби, завдав шкоди державі в особі військовій частині НОМЕР_1 .

Водночас позивачу про наявність шкоди, заподіяної військовослужбовцем, остаточно стало відомо 12.05.2018 року при прийнятті наказу від 12.05.2018 року № 547 "Про оголошення результатів службового розслідування та покарання винних».

До адміністративного суду позивач вперше звернувся 19.11.2019 року (адміністративна справа №400/4038/19 - позовну заяву повернуто Миколаївським окружним адміністративним судом 21.12.2019 року), вдруге позивач звернувся з тотожнім позовом 18.05.2020 року також з пропуском річного строку, передбаченого ч. 3 ст. 233 КЗпП України.

Заява про поновлення пропущеного строку містить лише посиланням на ст. 4 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі".

Позивач не обґрунтував суду належними та допустимими доказами, яка непереборна сила заважала позивачу звернутись до суду до 12.05.2019 року.

До даного спору слід застосувати спеціальний преклюзивний строк встановлений ст. 233 КЗпП України, який необхідно відраховувати з наказу командира військової частини, коли позивачу стало відомо про наявність завданої шкоди відповідачем, тому суд дійшов висновку про те, що вказаний строк встановлений ст. 233 КЗпП України сплинув.

Аналогічна правова позиція зазначена в Постанові Верховного Суду від 16.10.2019 року № 380/1242/16-ц.

Пропущення особою строків позовної давності без поважних причин, за умови встановлення судом порушеного права, про захист якого вона просить, є підставою для відмови в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Посилання позивача у позові, що особа може бути притягнута до відповідальності протягом 3-х років відповідно до ст.4 Закону України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, заподіяну державі не приймається судом до уваги, оскільки Закон України № 160 на спірні правовідносини не розповсюджується та необхідно застосовувати законодавство чинне на момент прийняття наказу позивача від 12.05.2018 року про притягнення відповідача до матеріальної відповідальності, яким є Положення № 243.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2,3,6,139,241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:
В задовленні позову військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картеи платника податків НОМЕР_4 ) про стягнення суми збитків в розмірі 5 935,73 грн. - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 30.11.2020 року.

Суддя Г.В. Лебедєва