Справа № 640/3807/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2020-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2020 року м. Київ № 640/3807/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу позовну заяву ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі - відповідач), у якому позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області № 76 від 12.02.2020 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що він є громадянином Росії, та перебуває за межами країни свого походження, у зв`язку з тим, що він та його сім`я були змушені залишити територію Росії та шукати захист в Україні через страх за своє життя. Позивач зазначив, що відповідачем при прийнятті спірних рішень не взято до уваги інформацію про те, що існує систематичне порушення прав людини та загроза життю, безпеці та свободі через тортури, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання на території Російської Федерації.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.03.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали надати відзив на позовну заяву та витребувано належним чином засвідчену копію оскаржуваного наказу № 76 від 12.02.2020, письмові пояснення з приводу фактичних обставин та юридичних підстав, покладених в основу оскаржуваного наказу, а також, належним чином засвідчені копії усіх документів, що стали підставою для її прийняття, належним чином засвідчені копії матеріалів особової справи позивача.

06.04.2020 відповідачем подано відзив на позовну заяву, за змістом якого останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, стверджуючи про правомірність оскаржуваного рішення, яке прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Зазначив, що, задокументовані докази наявності переслідувань в країні громадянської належності за ознаками, передбаченими Конвенцією про статус біженців від 1951 року та Протоколу про статус біженців від 1967 року, у позивача відсутні.

Відповідач пояснив, що у ході аналізу повідомлених позивачем фактів встановлено ряд непослідовностей та суперечностей, які впливають на загальну оцінку правдоподібності пояснень позивача під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначив, що аналіз матеріалів особової справи позивача в контексті ситуації в країні громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість свого повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року. Ні у своїй заяві, ні під час співбесіди, позивач не довів існування будь-яких реальних чинників, які би вказували на небезпеку для нього чи переслідування у країні громадянського походження за будь-якою з конвенційних ознак, у тому числі за ознаками політичних переконань, за ознаками релігії, національності, належності до соціальної групи тощо.

Правом подання відповіді на відзив позивач не скористався.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, встановив наступне.

Як вбачається судом з матеріалів справи, позивач має громадянство Російської Федерації, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у Республіці Таджикистан, місто Душанбе, за національністю - таджик, за віросповіданням - іслам (суніт), одружений, дружина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Документи, що посвідчують особу у матеріалах справи відсутні. До України прибув 08.08.2017 поїздом з м. Брянськ, місце перетину кордону - Чернігів. За отриманням захисту на території України звертався вдруге.

21 вересня 2017 року ОСОБА_1 вперше звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Київській області із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 2017KYIV0127 (а.с.62).

З вказаної заяви вбачається, що ОСОБА_1 був змушений залишити Російську Федерацію з національних та релігійних причин, оскільки він є етнічним таджиком, а також, віруючим мусульманином. У разі повернення до Російської Федерації переслідування з боку влади посиляться, так як влада Російської Федерації контролює та переслідує тих, хто відмовляється з ними співпрацювати та, зокрема, чинить утиск національних меншин у Російській Федерації.

06 липня 2018 року посадовими особами Відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління Державної міграційної служби України у Київській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2017KYIV0127, яким рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 . (а.с.73-77)

15 серпня 2018 року посадовими особами Відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління Державної міграційної служби України у Київській області складено додаток до висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2017KYIV0127, яким за результатами повторного розгляду матеріалів особової справи заявника, з урахуванням рекомендацій ДСІОБГ ДМС, рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 . (а.с.71-73)

22 жовтня 2018 року ДМС України прийнято рішення №384-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .(а.с.70 звор.бік)

16.04.2019 ОСОБА_1 звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати зазначене рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.10.2019 у справі № 640/6648/19, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2019, відмовлено у задоволенні позову та визнано законною відмову Державної міграційної служби України у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26.12.2019 Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду позивачу відмовлено у відкритті касаційного провадження з огляду на те, що касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

При розгляді адміністративної справи № 640/6648/19 судом першої інстанції встановлено, що під час перебування в країні своєї громадянської належності, ОСОБА_1 не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, з наданої позивачем інформації разом з інформацією по країні громадянської належності не підтвердилась наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також, судом при розгляді адміністративної справи № 640/6648/19 не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до ОСОБА_1 нелюдського поводження або катування у разі повернення до Російської Федерації.

Під час розгляду попередньої заяви ОСОБА_1 від 21 вересня 2017 року судом встановлено, що позивач не надав до справи документів, які б підтвердили його відмову від громадянства Таджикистану та усі наявні докази та інформацію про країни громадянської належності, було встановлено та доведено, що позивач безперешкодно може користуватися захистом однієї з цих країн, а саме захистом Таджикистану. Водночас встановлено, що позивачем не доведені реальні підстави для побоювань за своє життя, здоров`я та безпеку в разі повернення до Таджикистану.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва №640/6648/19 прийшла до висновку, що Державною міграційною службою України, де розглядалась заява ОСОБА_1 було належним чином проаналізовано всі подані останнім відомості про його особу та причини звернення за захистом, і на підставі ч. 6 ст. 8 Закону прийнято правомірне рішення №384-18 від 22 жовтня 2018 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судове рішення у справі № 640/6648/19 набрало законної сили 05.12.2019 року.

23.01.2020 позивач звернувся повторно із заявою № 2020KYIV0014 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, вказавши, що у нього з`явились нововиявлені обставини щодо підстав визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У вищевказаній заяві позивач повідомляє, що в період його перебування в Україні, до його батьків, які знаходяться на території Російської Федерації, а саме м. Москва, приходили співробітники ФСБ та проводили допит з приводу його місцезнаходження. Зважаючи на дані обставини, позивач має побоювання, що він досі перебуває у розшуку (а.с.30-32).

Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 12.02.2020 року № 276 на підставі висновку головного спеціаліста сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту відділу з питань шукачів захисту Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 12.02.2020 та відповідно до частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.61)

12.02.2020 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області сформовано повідомлення №51 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання щодо смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

ОСОБА_1 отримав вказані документи 14.02.2020 року, про що міститься особиста розписка у матеріалах повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області №51 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.61 звор.бік).

Вважаючи такий наказ відповідача необґрунтованими та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та вказаної правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.02.2018 у справі № 815/2911/17.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з ч.ч. 6, 7 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відповідно до ч. 8 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 6 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Відповідно до ч. 8-12 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Отже, як вбачається із вищевказаних норм, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання. Орган Міграційної служби може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у випадку існування рішень, якими такій особі вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, у заяві позивача від 23.01.2020 зазначено, що в період його перебування в Україні, до його батьків, які знаходяться на території Російської Федерації, а саме м. Москва, приходили співробітники ФСБ та проводили допит з приводу його місцезнаходження. Зважаючи на дані обставини, позивач відчуває страх, що він досі перебуває у розшуку.

Під час проведення співбесід від 07.02.2020 та від 11.02.2020 позивач повідомив, що в кінці 2004 року переїхав з Таджикистану в Росію, проживав у м. Москва, був різноробочим, у 2016 році переїхав у м. Краснодар. Стверджував, що був змушений покинути країну громадянської належності - Російську Федерацію через те, що був викрадений співробітниками ФСБ, які вимагали від нього співпрацювати із ними, що під час викрадення до нього застосовували тортури у вигляді електричного струму та погрожували "повісити кримінальну справу на нього та його дружину". Повідомив, що під вартою його протримали 33 дні та за допомогою адвоката його звільнили, після чого ним було прийняте рішення покинути Російську Федерацію разом із вагітною дружиною.

На запитання стосовно надання доказів застосування тортур, позивач відповів що таких доказів немає, як і немає доказів того, що його було викрадено ФСБ.(а.с.43 звор.бік)

Під час проведення співбесіди від 11.02.2020 позивач надав три відео, які були відзняті його дружиною на пропускному пункті "Суземка", коли вони мали намір вперше покинути територію Російської Федерації. Позивач повідомив, що о другій чи третій годині ночі його разом з дружиною прикордонники Російської Федерації зняли з потяга "Москва-Київ" та тримали на вокзалі до ранку. Потім до позивача підійшов чоловік у цивільному і відвів його в кабінет, де знаходились представники ФСБ. Далі було проведено допит протягом 2-3 годин, де позивача питали про його маршрут і погрожували, що якщо він ще раз намагатиметься покинути країну його разом з дружиною посадять до в`язниці. Позивач стверджує, що працівники ФСБ вимагали від нього, щоб він надавав незаконні показання проти людей, які були начебто причетні до ІДІЛ.

На підставі проведеного аналізу заяви та пояснень справи позивача Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області було складено висновок від 12.02.2020, яким встановлено відсутність індивідуальної загрози у Російській Федерації для нього у зв`язку з повідомленими ним причинами побоювань.

Відповідачем зазначено, що задокументовані докази наявності переслідувань в країні громадянської належності за ознаками, передбаченими Конвенцією про статус біженців від 1951 року та Протоколу про статус біженців від 1967 року, у ОСОБА_1 відсутні.

Аналізуючи матеріали особової справи № 2020KYIV0014 в контексті ситуації в країні громадянської належності відповідач дійшов висновку, що позивачем не обґрунтовано неможливість свого повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону. Ні у своїй заяві, ні під час співбесіди, позивач не довів існування будь-яких реальних чинників, які би вказували на небезпеку для нього чи переслідування у країні громадянського походження за будь-якою з конвенційних ознак, у тому числі за ознаками політичних переконань, за ознаками релігії, національності, належності до соціальної групи тощо. (а.с.55-60)

Оцінюючи доводи позивача в частині нововиявлених обставин, посадові особи Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області дослідили інформацію та встановили, що до матеріалів справи позивачем не надано жодних підтверджень проведення допиту його матері: повістка виклику на допит, протокол допиту чи інших документів, тому цей матеріальний елемент не був прийнятий, як нововиявлена обставина звернення за захистом в Україні.

Аналізуючи вище наведену інформацію, відповідачем зроблено висновок, що у повторному зверненні позивача за захистом відсутні нововиявлені обставини.

Суд бере до уваги, що відповідно до частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У статті 33 Глави 3 Розділу 2 Директиви Європейського парламенту та ради ЄС 2013/32/EU від 26 червня 2013 року «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» (перероблена) міститься перелік випадків, коли держави можуть визнати заяву про надання міжнародного захисту неприйнятою до розгляду, серед яких: інша держава надала міжнародний захист; держава, яка не є членом ЄС, вважається першою країною, яка надала заявнику притулок, згідно зі статтею 35 країна, яка не є членом ЄС, вважається безпечною для заявника третьою країною, згідно зі статтею 38 заява є повторною заявою, в якій заявник не надав, або в якій не були виявлені нові дані або висновки, які стосуються розгляду заявника в якості особи, що має право на міжнародний захист відповідно до Директиви 2011/95/EU.

Відповідно до пункту 36 Директиви Європейського парламенту та ради ЄС 2013/32/EU від 26 червня 2013 року, якщо заявник подає повторно заяву без надання нових доказів або аргументів неспіврозмірно було б вимагати від держави-члена ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. В таких випадках держави-члени повинні відхилити заяву як неприпустиму для розгляду згідно принципу неприпустимості повторного розгляду.

Аналіз наведених норм дає підстави суду дійти висновку про те, що перевірка та встановлення нововиявлених обставин у матеріалах повторного звернення позивача правомірно проводилось Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області з урахуванням обставин досліджених органами міграційної служби під час попереднього звернення ОСОБА_1 від 21 вересня 2017 року.

Суд зазначає, що встановлені судом обставини та факти у рішенні №640/6648/19, яке набрало законної сили 05.12.2019 мають преюдиційний характер, та не потребують доказування, оскільки відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В силу зазначеної норми, твердження позивача стосовно можливого політичного, релігійного переслідування не беруться судом до уваги з огляду на їх спростування судовим рішенням №640/6648/19.

Як вбачається судом з матеріалів справи, позивач повідомив в якості нововиявлених обставин інформацію стосовно допиту його матері, однак причинно-наслідкового зв`язку між вказаними обставинами та їх наслідками для позивача судом не встановлено. Власні побоювання стати жертвою переслідувань позивач обґрунтовує лише власними припущеннями.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність конкретних підстав, через які позивач не може повернутися до країни громадянської належності, оскільки позивач не навів дійсних фактів, які б давали підстави вважати, що відносно нього є реальні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

На підставі викладеного, враховуючи, що в повторній заяві позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні обґрунтовані посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни свого походження, суд погоджується з доводами відповідача, що заява позивача є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні.

Рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняті відповідачем на підставі ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки заявнику раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, та зазначені умови не змінилися.

З огляду на викладене, вимога позивача про зобов`язання Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, не підлягає задоволенню, оскільки вона є похідною від вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області № 76 від 12.02.2020 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підстав для задоволення якої суд не знайшов.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення діяв згідно приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до переконання про доведеність відповідачем правомірності прийнятого рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а доказів понесення ним судових витрат суду не надано, судові витрати у цій частині стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 2-11, 72-77, 78, 90, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП відсутній, місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ( ідентифікаційний код: 42552598, місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, буд. 4-А) про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя Т.П. Балась