Справа № 420/8530/20
Суддя: Бутенко А.В.
Дата ухвалення: 2020-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8530/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Бутенко А.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст позовних вимог.

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій позивач просить суд (а.с. 62 т. 2):

- Визнати протиправною відмову Головного управління ДМС України в Одеській області у розгляді заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлену листом Головного управління ДМС України в Одеській області № Д-1494/6/5101- 20/5100.5.1/8347-20 від 11.08.2020.

- Зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 04.08.2020 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що в серпні 2020 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні. 11.08.2020 року позивач отримав Повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначає, що відповідачем не проаналізовано подану Позивачем в Україні заяву (з додатками) про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та не враховано оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Вищевказане призвело до того, що відповідачем було прийняте неправомірне рішення, яке оформлено листом Головного управління ДМС України в Одеській області № Д-1494/6/5101- 20/5100.5.1/8347-20 від 11.08.2020, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

22.10.2020 року від Головного управління ДМС України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що Позивачу на його заяву від 04.08.2020 надано відповідь від 11.08.2020 №Д-1494/6/5101-20/5100.5.1/8347-20, відповідно до якої, обставини повідомлені в заяві двічі вже були розглянуті ГУ ДМС України в Одеській області, та судами усіх інстанцій, будь-які нововиявлені обставини в заяві від 04.08.2020, зазначені у пунктах 1 та 13 ч. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту - відсутні. Штучні елементи, що мають належність до сучасних політичних подій або установлення на території держав заходів, пов`язаних із Соvіd-19, не мають належності до індивідуальних аспектів заяви та не можуть бути прийняті як нововиявлені обставини.

З аналогічною заявою позивач звертався 14.08.2020 на яку отримав аналогічну відповідь від 17.08.2020 № Д-1607/6/5101-20/5100.5Л/8573-20.

Заяви чи клопотання від сторін.

16.11.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Інших заяв чи клопотань від сторін, до суду не надходило.

Процесуальні дії, вчинені судом.

Ухвалою судді від 28.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Інші процесуальні дії судом не вчинялись.

16.11.2020 року учасники справи у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно, що підтверджується письмовими доказами наявними в матеріалах справи.

Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Обставини справи.

Судом встановлено, що підставою для звернення Позивача за захистом в Україні стало те, що у 2011 році ОСОБА_1 приймав участь у «мовчазних» акціях протесту, які пройшли по всій Республіці Біларусь. Ці акції протесту обумовлені власною незгодою Позивача із діяльністю керівництва Республіки Білорусь. Під час участі в такій акції у м. Новополоцьк його було затримано правоохоронними органами Республіки Білорусь. Через зазначені події керівництво фірми «Хеппі Дом» (де працював Позивач) змусило звільнитися з роботи, крім цього, на нього чинився постійний тиск з боку податкових органів.

Ці дії влади підштовхнули Позивача у 2014 році звернутися за захистом в Україні.

02.09.2014 року Позивач легально виїхав з Республіки Білорусь до України, маршрутним автобусом, сполученням Новополоцьк - Чернігів.

Як стало відомо позивачу, постановою старшого слідчого Щучинського районного відділу Слідчого комітету Республіки Білорусь від 31.12.2014 року Позивача об`явлено у розшук.

Відповідно до постанови слідчого від 15.07.2015 року (м. Гродно, Республіка Білорусь) Позивач був притягнутий в якості обвинуваченого у кримінальній справі та йому було пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ч.4 ст. 209, ч.16, ч.4 ст. 209, ч.4 ст.16., ч.1 ст. 231 КК Республіки Білорусь. 29.04.2016 року Позивача було затримано в аеропорту м. Одеси під час спроби виїзду до Туреччини з туристичною метою через перебування у міжнародному розшуку та порушену проти нього кримінальну справу в Республіці Білорусь за ч.4 ст. 209 КК РБ (шахрайство), ч.1 ст. 13, ч.4 ст. 209 КК РБ (приготування до шахрайства), ч.4 ст. 16, ч.1 ст. 231 (ухилення від сплати митних платежів).

На території України стосовно Позивача був застосований тимчасовий арешт у період 29.04.2016 року - 06.06.2016 року.

Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 06.06.2016 року запобіжний захід був змінений на домашній арешт.

08.08.2016 року Позивач звернувся до територіального підрозділу ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви Позивача територіальний підрозділ ДМС України прийняв рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 161 від 23.08.2016 року.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Позивач оскаржив його в судовому порядку.

Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 28.02.2016 року по справі № 815/4473/16 залишив адміністративний позов без розгляду.

15.03.2017 року Позивач повторно звернувся до ДМС України, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС, із заявою про міжнародний захист у зв`язку з додатковими обставинами власного переслідування.

17.03.2017 року Позивач отримав довідку «Про звернення за захистом в Україні» № 006929.

Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області 24.03.2017 року склало висновок про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» з урахуванням наведених фактів, які вимагають подальшої перевірки.

Відповідно до рішення ДМС України від 05.09.2017 року №365-17, Позивач отримав повідомлення № 330 від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області про відмову в оформленні документів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У повідомленні про відмову зазначено, що Позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема:

- подана Позивачем інформація переслідування не відповідає критеріям міжнародного захисту;

- отримана від Позивача інформація щодо його переслідування має низку суперечностей, які суттєво вплинули на прийняття рішення за його заявою.

Вважаючи, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області в якому з урахуванням уточнення до позову просив:

Визнати протиправними дії ДМС України, щодо рішення від 05.09.2017 року №365- 17 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та скасувати рішення ДМС України від 05.09.2017 року № 365-17 про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 .

Зобов`язати Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2018 року по справі № 815/5815/17 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії ДМС України, щодо рішення від 05.09.2017 року № 365- 17 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 та скасовано рішення від 05.09.2017 року №365-17 про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 .

Зобов`язано Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області повторно розглянути заяву про визнання особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 .

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.05.2018 року по справі № 815/5815/17 апеляційну скаргу ДМС України залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2018 року - без змін.

19.11.2018 року, на підставі виконавчого листа, виданого 19.06.2018 року Одеським окружним адміністративним судом, Позивач звернувся до державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2018 року по справі № 815/5815/17.

26.02.2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області було видано наказ № 39 про повторний розгляд заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 05.09.2017 року № 365-17.

Згідно з рішенням ДМС України від 21.06.2019 року № 233-19, 05.07.2019 року ОСОБА_1 отримано повідомлення № 202 від 01.07.2019 року з Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 року до справі № 420/4053/19 відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 21.06.2019 року № 233-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_1 та зобов`язання ДМС України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 .

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2020 року по справі № 420/4053/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.12.2019 року - без змін.

Вважаючи, що у постанові від 04.03.2020 року по справі № 420/4053/19 судом апеляційної інстанції не враховано висновки Верховного Суду по справі № 815/5815/17, ОСОБА_1 звернувся до П`ятого апеляційного адміністративного суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2020 року по справі № 420/4053/19.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2020 року по справі № 420/4053/19 заяву ОСОБА_2 про перегляд постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2020 року по справі № 420/4053/19 за нововиявленими обставинами залишено без задоволення, а постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2020 року залишено без змін.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, 07.08.2020 ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2020 року по справі № 420/4053/19, та на теперішній час Верховним судом вирішується питання про відкриття касаційного провадження.

На звернення позивача від 04.08.2020 року, ГУ ДМС України в Одеській області листом № Д-1494/6/5101-20/5100.5.1/8347-20 від 11.08.2020 повідомлено, що обставини, повідомлені у зверненні від 04.08.2020 року двічі у повному обсязі розглянуті ДМС та судовими інстанціями усіх рівнів, будь-які нововиявлені обставини, зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні. Штучні елементи, що мають належність до сучасних політичних подій або установлення на території держав заходів, пов`язаних із СОVID-19, не мають належності до індивідуальних аспектів заяви та не можуть бути прийняті як ново виявлені.

Не погоджуючись з рішенням ГУ ДМС України в Одеській області, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Джерела права й акти їх застосування.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно абз. 5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 1 ст. 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно ч. 5 статті 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, ст. 5, п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Висновки суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд погоджується з доводами Позивача, які викладені у позові, виходячи з наступного.

Суд вважає необхідним зазначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Беручи до уваги зазначені події 2020року в Республіці Білорусь, Позивач звернувся із заявою до ГУ ДМС України, в якій просив захисту в Україні, так як має обґрунтовані побоювання повертатися в країну походження з політичних мотивів, де йому можуть загрожувати тортури, що є порушенням прав людини, пов`язані з його участю в акціях протесту проти політики чинного Президента Республіки Білорусь, незаконним його затриманням, а також незаконною фабрикацією проти нього кримінальної справи та звинувачення Позивача в тому, що він ніколи не робив.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідачем у повідомленні про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, яка викладена у листі № Д-1494/6/5101-20/5100.5.1/8347-20 від 11.08.2020, не надано належної уваги та оцінки поясненням позивача про ситуацію, яка склалася після його виїзду у зв`язку з подіями в країні походження.

Загальновідомими є події, які відбуваються в Республіці Білорусь та висвітлюються ЗМІ, засуджуються міжнародними організаціями, а саме порушення прав і свобод людини, нехтування ними в Республіці Білорусь в ході виборної компанії на пост Президента Республіки Білорусь, тож ці обставини доказування в даній справі не потребують.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, що Позивач активно виступав і раніше, у зв`язку з чим у Позивача й виникли обґрунтовані побоювання застосування, в разі повернення в Республіку Білорусь, до нього тортур, порушення його прав і свобод за політичними мотивами, затримання правоохоронними органами, в результаті відносно нього було відкрито кримінальну справу, що також слід враховувати при прийнятті рішення, даючи оцінку поясненням позивача, чому він просить залишитися в Україні як особа, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд вважає за необхідне зазначити, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірної відмови, оформленої листом Головного управління ДМС України в Одеській області № Д-1494/6/5101- 20/5100.5.1/8347-20 від 11.08.2020.

З урахуванням того, що, на думку суду, не всі обставини належним чином з`ясовані при розгляді заяви позивача та потребують додаткової перевірки, суд вважає зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 04.08.2020 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 132, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) задовольнити.

Визнати протиправною відмову Головного управління ДМС України в Одеській області у розгляді заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлену листом Головного управління ДМС України в Одеській області № Д-1494/6/5101- 20/5100.5.1/8347-20 від 11.08.2020.

Зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 від 04.08.2020 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бутенко А.В.

.