Справа № 640/8703/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2020-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2020 року м. Київ № 640/8703/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова

Корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1)

до Управління Держпраці у Чернігівській області (14000, м. Чернігів, вул.

П`ятницька, 39)

про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова Корпорація України» (надалі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Чернігівській області (надалі по тексту - відповідач), в якому просить суд: визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 02 травня 2019 року №25-14-018/0343/142 про накладення на позивача штрафу у розмірі 41730,00 грн (надалі по тексту - оскаржувана постанова).

Заявлену вимогу позивач обґрунтовує тим, інспекційне відвідування здійснено відповідачем із порушенням норм законодавства, а саме у направленні на проведення контрольного заходу зазначено, що воно призначено на підставі звернення працівника позивача, однак особа, яка звернулася до відповідача з метою проведення інспекційного відвідування на момент такого звернення працівником позивача не була. До того ж, Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (надалі по тексту - Порядок №295), на підставі якого проведено інспекційне відвідування, у судовому порядку визнаний нечинним. Висновок, до якого прийшов відповідач у результаті здійснення інспекційного відвідування, є помилковим, адже листки непрацездатності, надані колишнім працівником позивача, є такими, що видані із порушенням встановленого порядку, а тому такі листки не є підставою для продовження чи перенесення щорічної відпустки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач надав до суду відзив на адміністративний позов, у якому зазначив, що інспекційне відвідування здійснено із дотриманням всіх вимог законодавства. Штраф на позивача накладено обґрунтовано, адже позивач помилково під час проведення розрахунку при звільненні працівника 14 календарних днів продовженої відпустки, наданої раніше, порахував за 14 календарних днів іншого періоду.

З огляду на викладене вище, справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, на підставі наявних у справі матеріалів.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

04 квітня 2019 року відповідачем видано наказ №107 «Про проведення контрольних заходів», яким відповідно до вимог Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 року №877-V (надалі по тексту - Закон України №877-V) наказано, зокрема організувати здійснення інспекційного відвідування філії позивача.

На підставі такого наказу оформлено направлення на проведення контрольного заходу від 04 квітня 2019 року №424, на виконання якого відповідачем здійснено інспекційне відвідування філії позивача «Менське хлібоприймальне підприємство». У направленні зазначено, що під час інспекційного відвідування буде перевірено: з 08 по 11 квітня 2019 року додержання законодавства про працю в частині непроведення повного розрахунку при звільненні та оплати за листками непрацездатності, за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю, відповідно до пункту 5 Порядку №295.

За результатами інспекційного відвідування 11 квітня 2019 року відповідачем складено акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, №25-14-018/0343, згідно з висновками якого, позивачем допущені порушення частини 1 статті 83, частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України (надалі по тексті - КЗпП України), які полягали у тому, що при звільненні працівника ОСОБА_1 не оплачено компенсацію за 14 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, внаслідок чого ОСОБА_1 отримав розрахункові кошти не у повному обсязі.

На акт позивачем були надані письмові заперечення.

02 травня 2019 року відповідачем прийнято оскаржувану постанову, якою на позивача, за недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці, а саме за ненарахування та невиплату при звільненні компенсації за 14 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, накладено штраф у розмірі 41730,00 грн.

Вважаючи постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду із позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Твердження позивача про те, що інспекційне відвідування здійснено відповідачем із порушенням норм законодавства, оскільки у направленні на проведення контрольного заходу зазначено, що воно призначено на підставі звернення працівника позивача, однак особа, яка звернулася до відповідача з метою проведення інспекційного відвідування на момент такого звернення працівником позивача не була, суд вважає помилковими, при цьому зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, прийнятої на п`ятій сесії Верховної Ради України 28 червня 1996 року, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до преамбули Закону України «№877-V цей Закон визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

В цьому випадку слід наголосити, що Закон України №877-V визначає основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, а як слідує з тлумачення поняття принцип - це твердження, яке сприймається як головне, важливе, суттєве, неодмінне або, принаймні, бажане.

Статтею 1 Закону України №877-V встановлено, що державний нагляд (контроль) діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Заходами державного нагляду (контролю) є планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону України №877-V заходи контролю здійснюються, зокрема органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Згідно з частиною 6 статті 2 Закону України №877-V, зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Тлумачення цієї норми вказує на те, що органи державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення в першу чергу повинні враховувати особливості правового регулювання, визначені законами у відповідній сфері та міжнародними договорами, одночасно звертаючи увагу на правила перелічені в частині 5 статті 2 Закону України №877-V та, якщо певні правовідносини не врегульовані законами у відповідній сфері та міжнародними договорами, звертатись до інших норм Закону України №877-V.

Закону, який би регулював правовідносини зі здійснення державного нагляду (контролю) у сфері дотримання законодавства про працю та зайнятість населення на цей час немає, а тому спеціальним законодавчим актом, який регулює ці правовідносини є Закон України №877-V незважаючи на те, що він регулює правовідносини зі здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності для багатьох органів контролю.

Статтею 6 Закону України №877-V визначено, що підставою для здійснення позапланового заходу є, зокрема, звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.

Крім того, у абзаці 5 частини 1 статті 6 Закону України №877-V зазначено, що у такому разі перед початком здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) посадові особи органів державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику чи уповноваженій особі суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу, фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі, крім документів, передбачених цим Законом, додатково копію погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу на проведення такої перевірки.

Як вбачається з вказаних вище норм, вони містять вказівку на те, що у випадку коли перевірка проводиться за зверненням особи, проведення такої перевірки повинно бути погоджене центральним органом виконавчої влади.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 31 січня 2019 року у справі №809/799/17.

Згідно з частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, відповідного погодження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, дані про погодження проведеної перевірки у справі відсутні, що є самостійною підставою для визнання перевірки (інспекційного відвідування) незаконною, а прийнятих за її результатами рішень протиправним.

Відповідно до частини 1 статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, який реалізує державну політику, крім іншого, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 вказаного вище Положення).

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначено Порядком №295.

Відповідно до пункту 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці - Держпраці та її територіальних органів.

Пунктом 5 Порядку №295 визначено, що інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю.

Як уже зазначалося вище, згідно статті 6 Закону України №877-V, підставою для здійснення позапланового заходу є, зокрема, звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров`ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення (за наявності).

Отже, з урахуванням наведеної норми, вказане звернення повинно стосуватися порушень прав особи, яка звертається, а не інших осіб.

З матеріалів справи видно, що підставою для проведення інспекційного відвідування слугувало звернення ОСОБА_1 , колишнього працівника позивача, звільненого за угодою сторін, який просив перевірити позивача на предмет правильності проведення повного розрахунку при звільненні вказаної особи та оплати за листками непрацездатності. Тобто, підставою для проведення перевірки було звернення працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю.

Верховний Суд у постановах від 12 червня 2018 року у справі №821/597/17 та від 20 березня 2018 року у справі №810/1438/17 висловив правову позицію, що акт отриманий в результаті перевірки, виходячи із положень допустимості доказів, закріплених частиною 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, якщо він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Рішення прийняте за наслідками незаконної перевірки на підставі акта перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатися правомірним та підлягає скасуванню.

Суд зазначає, що порушення визначеного законом порядку здійснення певних процедур підриває основи правової держави та не може бути допустимим для існування в рамкам правового суспільства, оскільки руйнує правовий порядок в державі і створює умови для різного роду зловживань з боку суб`єктів владних повноважень і ставить їх у більш вигідне становище порівняно з фізичними чи юридичними особами.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відповідач, у даному випадку, діяв не в межах, визначених законодавством, чим вчинив протиправні дії щодо прав та інтересів позивача.

Стосовно порушень, допущення яких стало підставою для накладення на позивача штрафу, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді заступника директора філії позивача у період із 16 лютого 2011 року по 18 лютого 2019 року.

Наказом філії позивача від 02 жовтня 2018 року №74К ОСОБА_1 надано щорічну відпустку на 37 календарних днів з 19 жовтня 2018 року по 25 листопада 2018 року включно. Під час перебування у відпустці ОСОБА_1 перебував на лікарняному.

Відповідно до частин 2, 3 статті 11 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР, щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 цього Закону.

Враховуючи вказану норму, наказом філії позивача від 21 листопада 2018 року №80-К продовжено дію щорічної відпустки, наданої наказом від 02 жовтня 2018 року №74К, на 25 календарних днів з 21 листопада 2018 року по 15 грудня 2018 року. Під час перебування у відпустці ОСОБА_1 перебував на лікарняному.

04 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до позивача із заявою про призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності на підставі листків непрацездатності:

серії АДЗ №822938 з 03 грудня 2018 року по 12 грудня 2018 року;

серії АДЗ №822815 з 13 грудня 2018 року по 01 січня 2019 року;

серії АДЗ №843400 з 02 січня 2019 року по 11 січня 2019 року;

серії АДЗ №822843 з 14 січня 2019 року по 02 лютого 2019 року.

04 лютого 2019 року ОСОБА_1 також подав до позивача заяву, у якій просив продовжити щорічну відпустку, яка надана з 21 листопада 2018 року по 15 грудня 2018 року, на підставі листків непрацездатності.

Того ж дня позивачем подана заява про звільнення, у якій він просив звільнити його із займаної посади за угодою сторін.

Наказом позивача від 04 лютого 2019 року №14-К ОСОБА_1 було продовжено відпустку з 04 лютого 2019 року по 17 лютого 2019 року на 14 календарних днів.

Суд зазначає, що вказаним наказом на 14 календарних днів продовжено щорічну відпустку, надану ОСОБА_1 наказом філії позивача від 02 жовтня 2018 року №74К, яка до того ж була продовжена на 25 календарних днів згідно наказу від 21 листопада 2018 року №80-К.

Тобто, щорічна відпустка ОСОБА_1 надавалася наказом від 02 жовтня 2018 року №74К, яка в подальшому була продовжена наказами від 21 листопада 2018 року №80-К та від 04 лютого 2019 року №14-К.

Продовжена наказом від 21 листопада 2018 року №80-К щорічна відпустка ОСОБА_1 була перервана згідно з листком непрацездатності серії АДЗ №822938 з 03 грудня 2018 року по 12 грудня 2018 року. Потім ОСОБА_1 , продовжував бути на лікарняних відповідно до листків непрацездатності серії АДЗ №822815 з 13 грудня 2018 року по 01 січня 2019 року, серії АДЗ №843400 з 02 січня 2019 року по 11 січня 2019 року, серії АДЗ №822843 з 14 січня 2019 року по 02 лютого 2019 року.

З викладеного вбачається, що у зв`язку із перебуванням на лікарняних ОСОБА_1 не використані дні щорічної відпустки за період із 03 грудня 2018 року по 15 грудня 2018 року - 14 календарних днів, яка надана згідно з наказом від 21 листопада 2018 року №80-К, у зв`язку з чим наказом позивача від 04 лютого 2019 року №14-К ОСОБА_1 було продовжено щорічну відпустку з 04 лютого 2019 року по 17 лютого 2019 року на 14 календарних днів.

При підготовці проекту наказу про звільнення ОСОБА_1 позивач крім 141 дня невикористаної щорічної відпустки ОСОБА_1 врахував також 14 календарних днів відпустки, які були продовжені листками непрацездатності серії АДЗ №822938 та серії АДЗ №822815.

Як наслідок, до проекту наказу про звільнення ОСОБА_1 було вписано здійснення виплати компенсації за 155 календарних днів невикористаної відпустки.

11 лютого 2019 року позивач видав наказ №80-К про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора філії позивача за угодою сторін з 18 лютого 2019 року.

Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (частина 1 статті 116 КЗпП України).

При звільненні ОСОБА_1 був розрахований у повному обсязі, а саме за 151 календарних днів щорічної відпустки: компенсовано 141 календарний день невикористаної щорічної відпустки та оплачено 14 календарних днів щорічної відпустки, продовженої згідно наказу від 04 лютого 2019 року №14-К.

У ході розгляду справи судом встановлено, що до висновку про неповний розрахунок позивача зі звільненим працівником відповідач прийшов у результаті того, що відповідач не взяв до уваги той факт, що деякі листки непрацездатності, надані працівником до позивача, визнані такими, що видані з порушенням встановленого порядку.

Зокрема, згідно з листом Фонду соціального страхування України в Чернігівській області від 13 лютого 2019 року №08/1-04/352, листки непрацездатності серії АДЗ №822938 з 03 грудня 2018 року по 12 грудня 2018 року, серії АДЗ №822815 з 13 грудня 2018 року по 01 січня 2019 року, серії АДЗ №822843 з 14 січня 2019 року по 02 лютого 2019 року видані з порушенням встановленого порядку, а саме пунктів 5.1.4, 5.1.5, 5.1.11 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09 квітня 2008 року №189, пункту 11 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 листопада 2004 року №532/274/136-ос/1406, пунктів 1.7, 1.9, 2.2 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року №455.

Листом Міністерства соціальної політики України від 17 липня 2017 року №1922/0/101-17/284 роз`яснено, що щорічна відпустка працівника не подовжується та не переноситься, якщо вона припала на період непрацездатності, що належним чином не засвідчений (відсутні підписи, печатки тощо). Обов`язок стосовно перевірки правильності заповнення листка непрацездатності покладено на комісії із соціального страхування, створені роботодавцями.

Таким чином, підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що висновки акту, які стали підставою для накладення на позивача штрафу, є помилковими, а тому оскаржувана постанова є такою, що прийнята безпідставно, отже підлягає визнанню протиправною та скасуванню у судовому порядку.

Відповідно до статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у двократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509, згідно з пунктом 1 якого, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова Корпорація України» задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Чернігівській області від 02 травня 2019 року №25-14-018/0343/142 про накладення на Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова Корпорація України» штрафу у розмірі 41730,00 грн.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова Корпорація України» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, 1, ) понесені ним документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Чернігівській області (14000, м. Чернігів, вул. П`ятницька, 39, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук