Справа № 440/4359/20
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2020-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 440/4359/20

адміністративне провадження № К/9901/29950/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу Приватного виконавця Дорошкевич Віри Леонідівни на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року у справі № 440/4359/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінфорс" про визнання бездіяльності протиправною та скасування постанови,

УСТАНОВИВ:

12 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Приватного виконавця Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінфорс", де просив:

визнати протиправною бездіяльність Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни у виконавчому провадженні від 21.05.2020 № 62148053, не вчиненні виконавчих дій, спрямованих на зняття виконавцем арешту з рахунку, що призначений для виплати заробітної плати;

скасувати постанову Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Дорошкевич Віри Леонідівни від 21.05.2020 ВП №62148053 про арешт коштів боржника ОСОБА_1 в частині арешту на рахунок № НОМЕР_1 .

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року у справі № 440/4359/2020, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року, позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями Приватний виконавець Дорошкевич Віра Леонідівна звернулася до Верхового Суду з касаційною скаргою.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши зміст оскаржуваного судового рішенння, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з такого.

Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Відповідно до частини третьої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження з перегляду ухвали про повернення заяви позивачеві (заявникові), а також судових рішень у справах, визначених статтями 280, 281, 287, 288 цього Кодексу, якщо рішення касаційного суду за наслідками розгляду такої скарги не може мати значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Положеннями статті 287 КАС України передбачено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

З матеріалів касаційної скарги слідує, що в цій справі спір виник у відносинах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця.

За такого правового врегулювання та обставин справи, оскарження рішень судів попередніх інстанцій в касаційному порядку можливе лише у випадку, якщо розгляд такої скарги може мати значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Такими чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм.

Скаржник мотивує свою касаційну скаргу тим, що судові рішення ухвалені у даній справі на підставі неповного та без всебічного з`ясування обставин. Однак в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин скаржником не обґрунтовано.

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Доводи скаржника в касаційній скарзі стосуються встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Водночас аналіз ухваленого у цій справі судового рішення і доводів касаційної скарги не дає підстав для висновку, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики в такій категорії адміністративних справ, а тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Щодо довідів скаржника з приводу розгляду в порядку цивільного судочинства спорів щодо зняття арешту з майна, колегія суддів зазначає, що Великою Палатою Верховного Суду неодноразово викладалася правова позиція згідно якої спори щодо оскарження рішень, дії чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів ДВС з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, зокрема у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 161/15523/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 346/79/17 та від 06 лютого 2019 року у справі № 678/1/16-ц.

Враховуючи вказане та те, що позивач оскаржує бездіяльність та дії приватного виконавця вчинених на виконання виконавчого напису нотаріуса, зазначені доводи скаржника щодо розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства є безпідставними.

На підставі викладеного, керуючись статтею 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного виконавця Дорошкевич Віри Леонідівни на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2020 року у справі № 440/4359/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця Дорошкевич Віри Леонідівни, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінфорс" про визнання бездіяльності протиправною та скасування постанови.

Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.О. Єресько А.Г. Загороднюк В.М. Соколов