Справа № 460/4692/19
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 460/4692/19 пров. № А/857/10877/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Рівненській областіна рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року (суддя Борискін С.А., м. Рівне, повний текст рішення складено 20 липня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень, вимог про сплату боргу, рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у грудні 2019 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Рівненській області, у якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 03.05.2019 № про сплату податку на доходи фізичних осіб в сумі 507095,29 грн та штрафної санкції в сумі 126773,82 грн; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 03.05.2019 № про сплату військового збору в сумі 42257,94 грн та штрафної санкції на суму 10564,48 грн; визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 03.05.2019 №Ф33 на суму 69522,12 грн; визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафної санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03.05.2019 № в сумі 13904,42 грн; визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 24.09.2019 №2919-53 на суму податкового боргу 713889,37 грн. В обґрунтування позовних вимог покликався на невідповідність податкових повідомлень-рішень, вимог про сплату боргу та рішення про застосування штрафної санкції вимогам податкового законодавства, що є підставою для їх скасування як протиправних.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 03.05.2019 №Ф33 на суму 69522,12 грн. Визнано протиправним та скасовано рішення про застосування штрафної санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03.05.2019 № в сумі 13904,42 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позову, його оскаржив позивач, який із покликанням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове про задоволення позову в цій частині. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що пп.177.4.5, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею. Суд першої інстанції не врахував, що Податковий кодекс України не містить поняття "утримання основних засобів", а також не містить поняття "утримання транспортного засобу". У зв`язку з цим, податковий орган дійшов помилкового висновку, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має право включати до складу витрат, пов`язаних із його господарською діяльність, витрати на утримання вантажних автомобілів, зокрема, витрати на технічне обслуговування та ремонт. При цьому, Податковий кодекс України не надає чіткого визначення, які з автомобілів вважаються засобами подвійного призначення. Суд першої інстанції залишив поза увагою, що сідловий тягач згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності, належить до товарної позиції "трактори колісні для напівпричепів". Напівпричепи та сідлові тягачі згідно з чинним законодавством, не відносяться ні до легкових, ні до вантажних автомобілів, а є транспортними засобами спеціального призначення, не є основними засобами подвійного призначення, а тому включення до складу витрат вартості шин є правомірним, оскільки такі витрати документально підтверджені первинними документами видатковими накладними, платіжними документами, картками обліку шин. Крім того, оскільки для ведення господарської діяльності з надання перевезень вантажів позивачем використовуються орендовані транспортні засоби, то орендна плата, нарахована за звітні періоди, прямо пов`язана з отриманим доходом. Включення суми нарахованої орендної плати до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманим доходом у 2017-2018 роках, відповідає положенням пункту 7 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати" та пп.177.4.4 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України. Тому, у разі виключення нарахованої суми орендної плати зі складу витрат у періоді, в якому орендовані транспортні засоби використовувались у господарській діяльності, включення оплаченої частини у наступному звітному періоді призведе до вилучення з обліку частини понесених підприємцем витрат та буде суперечити п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, у зв`язку з тим, що сплачена сума вже не буде пов`язана з отриманим доходом. Таким чином, буде порушене право платника податку на врахування понесених витрат при визначенні оподатковуваного доходу, яке передбачене п.177.2 ст. 177 Податкового кодексу України.

Крім того, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову оскаржив в апеляційному порядку відповідач. В апеляційній скарзі покликається на те, що судом першої інстанції при прийнятті рішення про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 03.05.2019 №Ф33 та рішення про застосування штрафної санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03.05.2019 № не враховано, що від сплати єдиного внеску за себе звільняються фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Однак ОСОБА_1 у період, що перевірявся з 01.01.2017 по 31.12.2018, здійснював підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування, самостійно подавав звітність та декларував зобов`язання. Таким чином, позивач не був звільнений від сплати єдиного внеску за себе у період з 01.01.2017 по 31.12.2018, а тому рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову є протиправним та підлягає скасуванню.

Позивач та відповідач процесуальним правом надати відзив на апеляційні скарги не скористались, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 з 09.09.2008 зареєстрований як фізична особа-підприємець з такими видами діяльності: "45.11 Торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами", "45.19 Торгівля іншими автотранспортними засобами", "45.20 Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів", "45.32 Роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів", "49.41 Вантажний автомобільний транспорт", "52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту", "77.12 Надання в оренду вантажних автомобілів".

На підставі наказу Головного управління ДФС у Рівненській області від 27.02.2019 №615, у період з 12.03.2019 по 25.03.2019 проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання трудового законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, за результатами проведення якої складено акт №740/17-00-13-04/ НОМЕР_1 від 08.04.2019.

Згідно з висновками акта №740/17-00-13-04/ НОМЕР_1 від 08.04.2019 перевіркою встановлено такі порушення: 1) ст.177 Податкового кодексу України, а саме: відображення перекручених даних в деклараціях призвело до заниження оподатковуваного доходу за 2017рік - на загальну суму 973563,35 грн. та за 2018 рік - на загальну суму 1843632,70 грн.;

Відповідно до п. 167.1 ст.167, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст.177 Податкового кодексу України донарахована за результатами перевірки сума податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю становить 507095,29 грн., в т.ч.: за 2017 рік - в сумі 175241,40 грн. та за 2018рік - в сумі 331853,89 грн.; 2) п.2 ч.1 ст.7, ч.11 ст.8, п.8 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" донарахована сума єдиного внеску становить 69522,12 грн. за 2017 рік; 3) п.187.1 ст.187, п.189.4 ст.189, пп."а" пп.195.1.3 п.195.1 ст.195, п.200.1 та п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України, за результатами перевірки зменшено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21 Декларації) в розмірі 15433,00 грн., в т.ч.: за квітень 2017 року - в сумі 240,00 грн., за травень 2017 року - в сумі 520,00 грн., за червень 2017 року - в сумі 1160,00 грн., за липень 2017 року - в сумі 1290,00 грн., за серпень 2017 року - в сумі 1630,00 грн., за вересень 2017 року - в сумі 893,00 грн., за жовтень 2017 року - в сумі 1200,00 грн., за листопад 2017 року - в сумі 360,00 грн. та за грудень 2017 року - в сумі 400,00 грн., за січень 2018 року - в сумі 660,00 грн., за лютий 2018 року,- в сумі 740,00 грн., за березень 2018 року - в сумі 1000,00 грн., за квітень 2018року - в сумі 400,00 грн., за травень 2018 року -в сумі 860,00 грн., за червень 2018року - в сумі 560,00 грн., за липень 2018року - в сумі 600,00 грн., за серпень 2018 року - в сумі 960,00 грн., та вересень 2018 року,- в сумі 760,00 грн., за жовтень 2018 року - в сумі 1200,00 грн.; 4) п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, за результатами перевірки встановлено, що платником не зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на суму 15433,00 грн., в т.ч.: за квітень 2017 року - в сумі 240,00 грн., за травень 2017 року - в сумі 520,00 грн., за червень 2017 року - в сумі 1160,00 грн., за липень 2017 року - в сумі 1290,00 грн., за серпень 2017 року - в сумі 1630,00 грн., за вересень 2017 року - в сумі 893,00 грн., за жовтень 2017року - в сумі 1200,00 грн., за листопад 2017 року - в сумі 360,00 грн. та за грудень 2017 року - в сумі 400,00 грн., за січень 2018 року - в сумі 660,00 грн., за лютий 2018 року - в сумі 740,00 грн., за березень 2018 року - в сумі 1000,00 грн., за квітень 2018 року - в сумі 400,00 грн., за травень 2018 року - в сумі 860,00 грн., за червень 2018 року - в сумі 560,00 грн., за липень 2018 року - в сумі 600,00 гри, за серпень 2018 року - в сумі 960,00 грн., та вересень 2018 року - в сумі 760,00 грн., за жовтень 2018 року - в сумі 1200,00 грн.; 5) пп.1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5 п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, за результатами перевірки донараховано військовий збір в сумі 42257,94 грн., в т.ч.: за 2017 рік - в сумі 14603,45 грн. та за 2018 рік - в сумі 27654,49 грн.; 6) абз.6 п.6 ст.128 Господарського кодексу України, п.44.1 та п.44.3 ст.44, п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України, а саме: книга обліку доходів та витрат велась з перекрученням даних.

На підставі акта перевірки №740/17-00-13-04/ НОМЕР_1 від 08.04.2019 контролюючим органом прийнято: податкове повідомлення-рішення від 03.05.2019 № про сплату податку на доходи фізичних осіб в сумі 507095,29 грн. та штрафної санкції в сумі 126773,82 грн.; податкове повідомлення-рішення від 03.05.2019 № про сплату військового збору в сумі 42257,94 грн. та штрафної санкції в сумі 10564,48 грн;

вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 03.05.2019 № Ф33 в сумі 69522,12 грн.; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03.05.2019 № в сумі 13904,42 грн.

Податкове повідомлення-рішення від 03.05.2019 № про сплату податку на доходи фізичних осіб, податкове повідомлення-рішення від 03.05.2019 № про сплату військового збору, рішення про застосування штрафної санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03.05.2019 № отримано 03.05.2019 довіреною особою позивача, що підтверджується відповідними відмітками на таких рішеннях суб`єкта владних повноважень.

Позивач не заперечує факту отримання ним вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 03.05.2019 №Ф33, однак доказів щодо дати надіслання/вручення такої вимоги податковим органом матеріали справи не містять.

Крім того, 24.05.2019 Головне управління ДПС у Рівненській області надіслало позивачу податкову вимогу №2919-53 про сплату податку на доходи фізичних осіб в сумі 661066,95 грн, в т.ч. основний платіж - 467277,26 грн, штрафна санкція - 126773,82 грн, пеня - 67015,87 грн та про сплату військового збору в сумі 52822,42 грн, в т.ч. основний платіж 42257,94 грн, штрафна санкція - 10264,48 грн.

Не погоджуючись з вказаними вище рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку лише про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 03.05.2019 № Ф33 та рішення про застосування штрафної санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03.05.2019 №, оскільки позивач є пенсіонером за віком, а тому на переконання суду першої інстанції підлягає звільненню від сплати єдиного внеску за себе. Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 03.05.2019, податкової вимоги від 24.05.2019 №2919-53,то суд першої інстанції вважав, що такі прийняті відповідно до вимог ПК України, є правомірними, а тому не підлягають скасуванню.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційних скарг колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла на моментвиникнення спірних правовідносин) об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

В редакції Закону України від 16.01.2020 №466-IX пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 передбачає, що не підлягають амортизації такі основні засоби: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові автомобілі.

Однак вказані зміни до Податкового кодексу України не можуть використовуватися судом при вирішенні даного спору по суті, оскільки застосуванню підлягає законодавство, чинне на час виникнення спірних правовідносин.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи, ОСОБА_1 , з метою здійснення підприємницької діяльності, орендував у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 транспортні засоби (сідельні тягачі та напівпричіпи), що підтверджується укладеними з ними договорами оренди (найму) транспортного засобу та актами здачі-прийняття робіт (надання послуг)(т.1 а.с.68-106; 107-154).

Також встановлено, що в звітних 2017 та 2018 роках, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зменшив оподаткований дохід на суму амортизаційних відрахувань по основних засобах подвійного призначення та включив до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, витрати на їх утримання, технічне обслуговування і ремонт основних засобів (придбання та встановлення шин на вантажні автомобілі) та витрати з неоплачених сум по орендній платі за транспортні засоби.

Сума амортизаційних відрахувань нарахована позивачем за результатами корисного використання основних засобів, а саме, сідельних тягачів та напівпричепів.

Тобто, спір виник з приводу правомірності включення позивачем суми амортизаційних відрахувань, нарахованих на основні засоби сідельні тягачі та напівпричепи, до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю.

На обґрунтування доводів про неправомірність нарахування грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб позивач зазначає, що згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності, складеної на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів та Митного тарифу (Додатку до Закону України "Про митний тариф України" від 19.09.2013 №584-VII), сідельний тягач відноситься до товарної позиції УКТ ЗЕД під кодом 8701 20 - трактори колісні для напівпричепів (за винятком тракторів товарної позиції 8709). У цій групі термін "трактори" означає транспортні засоби, призначені головним чином для буксирування чи штовхання інших транспортних засобів, пристроїв і вантажів, незалежно від того мають вони чи ні допоміжні пристосування. Трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів.

Згідно з Митним тарифом напівпричепи бортові, тентовані, напівпричепи-рефрижератори, напівпричепи-контейнеровози відносяться до товарної позиції УКТ ЗЕД під кодом 8716 39 30 і не можуть бути вантажним автомобілем. Підтвердженням віднесення транспортних засобів: сідельних тягачів і напівпричепів до товарної позиції УКТ ЗЕД за кодами 87012010 та 87163930 є заводські експортні декларації, митні декларації, видаткові накладні.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що сідловий тягач та напівпричіп не є вантажними автомобілями, а тому не підпадають під категорію витрат, зазначених в пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 № 2344-III.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільним транспортним засобом є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).

Тобто, у розумінні ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" вантажним автомобілем є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Водночас, відповідно до положень Закону України "Про автомобільний транспорт" транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди: загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу; спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач); спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій.

Згідно з положеннями Закону України "Про автомобільний транспорт" напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Відповідно до визначення поняття "сідельний тягач", наведеного у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

Враховуючи наведене, можна дійти висновку, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому підпадають під класифікацію за критеріями, визначеними цим законом.

Згідно з класифікацією колісних транспортних засобів за ознаками загальної маси транспортного засобу, наданої в Єдиних вимогах до конструкції та технічного стану колісних транспортних засобів, що експлуатуються, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22.10.2010 №1166, до засобів категорії N належать колісні засоби, що мають не менш як чотири колеса і призначені для перевезення вантажів:N 1 - колісний засіб максимальною масою не більш як 3,5 тонни;N 2 - колісний засіб максимальною масою більш як 3,5 тонни, але не більш як 12 тонн; N 3 - колісний засіб максимальною масою більш як 12 тонн. Для позначення колісного засобу, що належить до категорій M, N та придатний для руху поза дорогами, використовується також літера G.

Також згідно з ч.3 ст.19 Закону України "Про автомобільний транспорт" при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, орендовані напівпричепи та сідлові тягачі, використані позивачем для надання транспортних послуг з перевезень вантажів, відносяться до типу Е. При цьому, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд, що не заперечується позивачем.

З системного аналізу наведених вище норм можна дійти висновку, що сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та являються транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів. Разом з тим, автомобільний поїзд не є окремим видом транспортних засобів, а тільки різновидом вантажних автомобілів за ознакою конструктивної схеми.

З огляду на вказане, доводи позивача, що відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності вантажні автомобілі відносяться до товарної позиції за кодом 8704, тоді як сідельний тягач підпадає під код 8701 20 - трактори колісні для напівпричепів, а напівпричепи - під код 8716 39 30, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки Українська класифікація товарів зовнішньоекономічної діяльності, встановлена Законом України "Про Митний тариф України" від 19.09.2013 №584-VII, призначена для систематизації товарів з метою визначення ставки загальнодержавного податку - ввізного мита на товари, що ввозяться на митну територію України, і не поширюється на правовідносини, що регулюються нормами Податкового кодексу України.

Також помилковими є доводи позивача про те, що сідельний тягач є трактором. Так, відповідно до частини п`ятої Розділу І Технічного регламенту затвердження типу сільськогосподарських та лісогосподарських тракторів, їх причепів і змінних причіпних машин, систем, складових частин та окремих технічних вузлів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 №1367 трактор - моторизований колісний або гусеничний транспортний засіб сільськогосподарського або лісогосподарського призначення, що має щонайменше дві осі та характеризується максимальною конструкційною швидкістю не менш як 6 кілометрів на годину, спеціально призначений для того, щоб тягти, штовхати, везти і приводити в рух змінні причіпні машини, що використовуються для виконання сільськогосподарських або лісогосподарських робіт, або буксирувати сільськогосподарські та лісогосподарські причепи. Зазначений транспортний засіб застосовується також для перевезення вантажів під час виконання сільськогосподарських та лісогосподарських робіт і обладнується сидіннями для пасажирів.

Перелік категорій транспортних засобів наведено в зазначеному Технічному регламенті від 28.12.2011 №1367, відповідно до якого колісні трактори відносяться до категорії Т.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність нарахування грошового зобов`язання позивачу з податку на доходи фізичних осіб згідно з податковим повідомленням-рішенням від 03.05.2019 №.

Так як, заниження доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб та на який нараховується військовий збір, та заниження суми військового збору відбулось за рахунок заниження чистого оподатковуваного доходу в результаті завищення витрат, пов`язаних з отриманням доходу, у зв`язку з нарахуванням позивачем амортизаційних відрахувань на основні засоби, які в розумінні пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України не підлягають амортизації, відповідачем обґрунтовано донараховано військовий збір від здійснення підприємницької діяльності позивача оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням від 03.05.2019 №.

У зв`язку з цим, податкова вимога від 24.09.2019 №2919-53 на суму податкового боргу 713889,37 грн. з податку на доходи фізичних осіб та військового збору є правомірною, а тому не може бути скасована.

Крім того, як вбачається з акта №740/17-00-13-04/ НОМЕР_1 від 08.04.2019, розбіжність за результатами перевірки виникла у зв`язку з неправомірним включенням до складу витрат неоплаченої орендної плати за транспортні засоби, орендовані у ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 в 2017 році на суму 590500,00 грн, в 2018 році на суму 1211000,00 грн.

Зокрема, перевіркою встановлено, що позивачем здійснювалась оплата з розрахункового рахунку за оренду транспортних засобів у ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 відповідно до укладених договорів оренди (найму) транспортних засобів.

Перевіркою встановлено, що до складу витрат в 2017-2018 роках ФОП ОСОБА_1 включено витрати за оренду транспортних засобів у ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 на суму 3818000,00 грн, в тому числі в 2017 році - на суму 1430000,00 грн, в 2018 році - на суму 2388000,00 грн.

Перевіркою банківських виписок встановлено, що ФОП ОСОБА_1 у 2017 році з поточного рахунку № НОМЕР_2 перераховано оплату за оренду транспортних засобів на суму 839500,00 грн, а саме: на рахунок № НОМЕР_3 ФОП ОСОБА_2 на суму 327500,00 грн, на рахунок № НОМЕР_4 ФОП ОСОБА_3 на суму 512000,00 грн.

Вказані суми оплати у розмірі 839500,00 грн. відображені позивачем у звітах 1-ДФ за 2017 рік (код ознаки доходу 157), ФОП ОСОБА_2 - 327500,00 грн, ФОП ОСОБА_3 - 512000,00 грн.

Перевіркою банківських виписок встановлено, що ФОП ОСОБА_1 у 2018 році з поточного рахунку № НОМЕР_2 перераховано оплату за оренду транспортних засобів на суму 1177000,00 грн, а саме: на рахунок № НОМЕР_3 ФОП ОСОБА_2 на суму 567000,00 грн, на рахунок № НОМЕР_4 ФОП ОСОБА_3 на суму 610000,00 грн.

Вказані суми оплати в розмірі 1177000,00 грн відображені позивачем в звітах 1-ДФ за 2018 рік (код ознаки доходу 157), ФОП ОСОБА_2 567000,00 грн, ФОП ОСОБА_3 610000,00 грн.

Отже, до складу витрат позивача за 2017-2018 роки не прийнято витрати неоплачених сум за оренду транспортних засобів в розмірі 1801500,00 грн (у 2017 році - 590500,00 грн, в 2018 році - 1211000,00 грн.), які фактично підприємцем не понесені, тобто не оплачені в сумі 1801500,00 грн (з розрахунку: 3818000,00 грн 2016500,00 грн).

Наведене вище свідчить про правомірність прийняття відповідачем податкових повідомлень-рішень від 03.05.2019 та податкової вимоги від 24.05.2019 №2919-53.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 03.05.2019 №Ф33 та рішення про застосування штрафної санкції за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 03.05.2019 №, то колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п.4 ч.1 ст.4 цього ж Закону платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до ч.4 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вказана норма кореспондує з пунктом 3 розділу ІІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 14.04.2015 №435 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 15.05.2018 №511), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2015 за №460/26905, згідно з яким фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему, та члени фермерського господарства звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Звіт зазначеними особами не подається.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що звільнення фізичної особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування, від сплати єдиного внеску можливе при наявності двох умов, а саме: необхідно мати статус пенсіонера за віком або бути особою з інвалідністю; отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з акта перевірки №740/17-00-13-04/ НОМЕР_1 від 08.04.2019, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 у період з 01.01.2017 по 31.12.2018 здійснював підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування, самостійно подавав звітність та декларував зобов`язання.

При цьому, перевіркою встановлено, що позивачем було не вірно визначено базу оподаткування, із якої утримується єдиний внесок, а саме: при заповненні звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску підприємцем самостійно визначено суми доходу, на який нараховується єдиний внесок в розмірі 182740, 27 грн. (сума єдиного внеску 40202,88 грн) з розрахунку отриманого щомісячного доходу в сумі 15228,35 грн (сума єдиного внеску 3350,24 грн), які більші за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, враховуючи те, що у період з 01.01.2017 по 31.12.2018 позивач здійснював підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування, а тому в силу положень ч.4 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" не міг бути звільнений від сплати єдиного внеску за себе, у зв`язку з чим вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 03.05.2019 №Ф33 та рішення про застосування штрафної санкції за донарахування своєчасно ненарахованого єдиного внеску від 03.05.2019 № прийняті податковим органом правомірно та скасуванню не підлягають.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення цих позовних вимог, не врахував, що обов`язковою умовою для звільнення фізичної особи-підприємця від сплати єдиного внеску за себе, окрім наявності статусу пенсіонера за віком та отримання відповідно до закону пенсії, є перебування особи на спрощеній системі оподаткування. Перебування особи на загальній системі оподаткування за наявності статусу пенсіонера за віком та отримання відповідно до закону пенсії виключає можливість застосування до неї пільги, передбаченої ч.4 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

За таких обставин, оцінивши зібрані докази у сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги відповідача є підставними і обґрунтованими та спростовують висновки суду першої інстанції в частині задоволення позову; доводи апеляційної скарги позивача висновків суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову не спростовують, є безпідставними та не мають належного законодавчого обґрунтування.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції в частині задоволення позовних вимог прийнято рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, відтак оскаржуване рішення суду в цій частині відповідно до вимог статті 317 КАС України підлягає скасуванню; в решті рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 316 КАС України та скасуванню не підлягає.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 316, 317, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року у справі №460/4692/19 в частині задоволення позову про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 03 травня 2019 року №Ф33 на суму 69522,12 грн та рішення про застосування штрафної санкції за донарахування своєчасно ненарахованого єдиного внеску від 03 травня 2019 року № в сумі 13904,42 грн. скасувати та прийняти в цій частині постанову, якою в задоволенні адміністративного позову в цій частині ОСОБА_1 відмовити.

В решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року у справі № 460/4692/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 26 листопада 2020 року

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду