Справа № 640/18346/18
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Пилипенко О.Є., Сорочка Є.О.,

секретаря Ткаченка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Промтек» про стягнення податкового борга, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Промтек» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі - позивач, ГУ ДФС у м. Києві) звернулось у суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Промтек» (далі - відповідач, ТОВ «Компанія «Промтек») про стягнення податкового борга в сумі 2342236,43 грн., яка утворилась у зв`язку з несплатою грошових зобов`язань з орендної плати.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом не з`ясовано наявність у відповідача обов`язка по сплаті орендної плати за земельну ділянку. Наголошує, що земельна ділянка, плата за користування якою стягнута судом, є самозайнятою третіми особами. Отже, відповідач не можу користуватися майном, наданим йому в оренду, що виключає підстави стягнення плати за користування.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує, що рішення суду є законним та обґрунтованим. До того ж, внаслідок подання відповідачем уточнюючих податкових розрахунків та проведення оплати, заборгованість по грошових зобов`язаннях з орендної плати відсутня.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження згідно пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині, з таких підстав.

Судом установлено, що підставою для звернення до суду з позовом про стягнення податкового боргу стало не проведення позивачем оплати грошових зобов`язань, визначених у податкових розрахунках земельного податка від 20 лютого 2017 року та від 16 лютого 2018 року, а також у податковому повідомленні - рішенні від 01 грудня 2017 року №.

Зазначене рішення отримане відповідачем 11 грудня 2017 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Також повідомленням про вручення поштового відправлення підтверджено факт отримання 11 липня 2017 року відповідачем податкової вимоги від 04 липня 2017 року.

Згідно інтегрованої картки платника у період з 40 квітня 2017 року по день звернення до суду з відповідним позовом за відповідачем обліковується недоїмка, яка жодного разу у повному обсязі погашена не була.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що оскільки за відповідачем обліковується податковий борг, а вжиті податковим органом заходи не призвели до його добровільного погашення, такий борг підлягає стягненню в судовому порядку.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

За правилами підпункта 16.1.4 пункта 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Як передбачено підпунктом 14.1.39. пункта 14.1 статті 14 ПК України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.157 пункта 14.1 статті 14 ПК України, податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Таким чином, у разі незгоди з податковим повідомленням-рішенням, яким платнику податків визначено грошове зобов`язання, зокрема і з податка на нерухоме майно, останній має право оскаржити таке податкове повідомлення-рішення в адміністративному чи судовому порядку. Протягом строку оскарження грошове зобов`язання вважається неузгодженим.

Виходячи із визначення, зазначеного у підпункті 14.1.175. пункта 14.1 статті 14 ПК України, податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Відповідно до пункта 59.1 статті 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Таким чином узгоджене грошове зобов`язання, проте не сплачене платником податків у добровільному порядку в строки визначені законодавством набуває статуса податкового боргу, з метою стягнення якого контролюючий орган має право звертатись з відповідним позовом до суду.

Загальні строки сплати податкового зобов`язання встановлені статтею 57 ПК України, відповідно до пункта 57.3 якої передбачено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Разом з тим, спеціальною нормою, а саме підпунктом 266.10.1 пункта 266.10 статті 266 ПК України, визначено, що податок на нерухоме майно сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

При цьому абзацом 2 пункта 57.3 статті 57 Податкового кодексу України передбачено, що у разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Відповідно до вимог пункта 56.18 статті 56 ПК України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

Згідно з пунктом 95.1 статті 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги (пункт 95.2).

За правилами пункта 95.3 статті 95 ПК України стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Підпунктом 20.1.34 пункта 20.1 статті 20 ПК України встановлено, що контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Таким чином, у разі несплати платником податків протягом 60 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, яким визначено до сплати податок на нерухоме майно, або ж закінчення процедури його оскарження, визначених контролюючим органом грошових зобов`язань такі податкові зобов`язання вважаються узгодженими. Факт узгодження податкового зобов`язання має наслідком обов`язок платника податку сплатити таке зобов`язання у встановлений законом строк.

Згідно з частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на зміст наведеної норми процесуального права та зважаючи на те, що вимогою заявленого позову є стягнення податкового борга, предметом доказування у даній справі є обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість стягнення податкової заборгованості в судовому порядку; встановлення факта її сплати в добровільному порядку або встановлення відсутності такого факта; перевірка вжиття контролюючим органом заходів щодо стягнення податкового борга на підставі та в черговості, встановлених ПК України, тощо.

При цьому, питання правомірності нарахованих контролюючим органом грошових зобов`язань не охоплюється предметом даного позову, оскільки податкове повідомлення-рішення суб`єкта владних повноважень, згідно з яким відповідні зобов`язання визначено, не є предметом позову у справі, а отже суд не має процесуальних повноважень у межах розгляду даної справи здійснювати їх правовий аналіз.

Наведене є однією із гарантій дотримання у податкових відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права.

Як свідчить зміст апеляційної скарги, відповідач обґрунтував її, серед іншого, протиправністю здійснених позивачем донарахувань сум штрафа за несвоєчасну сплату орендної плати. Натомість таке рішення не оскаржене ТОВ «Компанія «Промтек» ані в адміністративному, ані у судовому порядку.

У скарзі не зазначено доводів, а судом не встановлено обставин, які б вказували на недотримання позивачем встановленої Податковим кодексом України процедури стягнення податкового борга у сумі, зазначеній у податковому повідомленні - рішенні від 01 грудня 2017 року №, відсутності узгодження такої, або про сплату відповідного штрафа відповідачем.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 січня 2019 року у справі №810/1760/17 та від 12 грудня 2019 року у справі №500/960/19.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення 17717,10 грн. є обґрунтованими.

Надаючи оцінку доводам відповідача в частині протиправності стягнення суми орендної плати, визначеної у податкових розрахунках земельного податка, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як убачається із матеріалів справи, 21 червня 2007 року між Київською міською радою (орендодавець) та ТОВ «Компанія «Промтек» (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, згідно якого орендодавець на підставі рішення від 29 березня 2007 року№409/1070, за актом приймання-передачі передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку, визначену цим договором.

Пунктом 2.1 договра закріплено, що цільове використання земельної ділянки - для будівництва, експлуатації та обслуговування культурно-розважального комплекса з торговельними, адміністративно-офісними приміщеннями та паркінгом загального користування.

Згідно пункта 8.1 цього договора, орендодавець зобов`язаний передати у користування земельну ділянку у стані, що відповідає умовам цього договора.

Пунктом 2.2 договора також закріплено, що земельна ділянка, яка передається в оренду, не має недоліків, що можуть перешкоджати її ефективному використанню

12 грудня 2013 року сторонами підписано угоду про поновлення та внесення змін до договора оренди земельної ділянки, згідно якої строк дії договора поновлено на пять років.

Решта наведених положень договора залишилися без змін.

Однак, надана в оренду земельна ділянка є самовільно зайнятою третіми особами, що встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 19 червня 2008 року у справі №2/190, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12 серпня 2008 року, та рішенням Господарського суду міста Києва від 09 квітня 2008 року, яке залишено без змін постановою Вищого господарського суду України від 23 грудня 2008 року.

Факт зайняття земельної ділянки також підтверджується протоколами фіксації від 09 липня 2018 року, від 06 червня 2019 року та від 22 червня 2020 року, а також актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки від 18 вересня 2020 року.

Отже, відповідач позбавлений можливості користуватися обєктом оренди.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року №161-ХІV з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України №161-ХІV), орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди.

Тим часом, відповідно до статті 25 цього Закону, орендар земельної ділянки має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договора оренди землі.

Відповідно до умов пункта 4.1 договора оренди, визначена договором орендна плата за земельну ділянку становить платіж, який орендар самостійно розраховує та вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою у грошовій формі.

У свою чергу пунктом 6.2 статті 6 ПК України збором (платою, внеском) є обов`язковий платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди.

Відповідно до частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Обставини самовільного зайняття третіми особами земельної ділянки підтверджуються, документами, складеними в різні періоди часу, зокрема, судовими рішеннями, протоколами фіксації, а також актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки, складеним компетентним органом.

Таким чином, неможливість використання орендованої земельної ділянки у зв`язку з обставинами, що не залежать від орендаря, звільняє останнього від виконання його обов`язку по внесенню орендної плати.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ТОВ «Компанія «Промтек» було позбавлено можливості користуватися наданою в оренду земельною ділянкою, а тому підстави для нарахування та стягнення плати за договором оренди відсутні.

Ураховуючи наведене, рішення місцевого суду підлягає скасуванню в частині стягнення з ТОВ «Компанія «Промтек» 2324519,33 грн.

Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при прийнятті рішення неправильно застосував норми матеріального права, що зумовило неправильне вирішення справи в частині.

Керуючись статтями 33, 34, 134, 139, 243, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Промтек» задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року скасувати в частині стягнення з рахунків Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Промтек» у банках та за рахунок готівки на користь Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві коштів у сумі 2324519 (два мільйона триста двадцять чотири тисячі п`ятсот дев`ятнадцять) грн. 33 коп. У задоволенні позову в цій частині відмовити.

У решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді О.Є. Пилипенко

Є.О. Сорочко