Справа № 540/1777/20
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/1777/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Азово-Чорноморське регіональне управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

07 липня 2020 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Херсонського прикордонного загону (військова частина 2161) Південного управління Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (далі відповідач-1), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , а саме невиплати всіх належних звільненому працівнику сум, в день його виключення зі списків особового складу військової частини;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина 2161) Південного управління Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , грошові кошти у розмірі 51680 грн., що являють середній заробіток за час затримки у виплаті грошової компенсації вартості за не отримане речове майно за період з 18.02.2020 по 08.05.2020.

Ухвалою суду від 13.07.2020 адміністративний позов було залишено без руху та встановлено строк позивачу для усунення його недоліків. Позивач недоліки позовної заяви усунув.

Ухвалою від 22.07.2020 відкрите провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою від 16 вересня 2020 ухвалено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 20 жовтня 2020.

Ухвалою від 20 жовтня 2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 10 листопада 2020.

Ухвалою від 10 листопада 2020 залучено до участі у справі як другого відповідача Азово-Чорноморське регіональне управління Державної прикордонної служби України (далі відповідач-2).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з квітня 2014 року по 18.02.2020 року позивач проходив військову службу в Азово-Чорноморському регіональному управлінні Державної прикордонної служби України. Наказом відповідача-2 від 17.02.2020 позивача з 18.02.2020 звільнено з військової служби, виключено зі списків особового складу військової частини. В день звільнення позивачу не була виплачена компенсація за неотримане речове майно в сумі 34239,96 грн. Вказані кошти були перераховані 08.05.2020. Оскільки в день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, з урахуванням положень ст. 117 КЗпП України позивач просить стягнути середній заробіток за весь час затримки, а саме з 18.02.2020 по 08.05.2020 в розмірі 51680 грн.

20.08.2020 року відповідач-1 подав до суду відзив у якому проти позовних вимог заперечував, просив відмовити в їх задоволенні та зазначив, що спеціальним законодавством визначено, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах, а проходять службу. Структуру грошового забезпечення визначено ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", де відсутні компенсація за речове майно. Трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, тому передбачені трудовим законодавством норми оплати праці і порядок вирішення спорів не поширюються на військовослужбовців, а тому застосування норм ст. 117 КЗпП України є безпідставним. Крім того зазначив, що Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні. Окремо звертає увагу суду, що позивач не проходив службу в Херсонському прикордонному загоні, а тому у останнього відсутні правові підстави для виплати позивачу заявлених сум середнього заробітку.

12.11.2020 року відповідач-2 подав до суду відзив на позовну заяву, аналогічний відзиву на позовну заяву відповідача-1 в частині не можливості застосувати до спірних правовідносин ст.117 КЗпП України.

Сторони подали клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу в Азово-Чорноморському регіональному управлінні Державної прикордонної служби України на посаді начальника відділу підготовки персоналу. Наказом відповідача - 2 «Про особовий склад» від 17.02.2020 року № 37-ОС з позивачем припинено контракт та виключено його зі списків особового складу, остаточним днем служби встановлено 18.02.2020 року.

При звільненні зі служби йому не була виплачена компенсація за неотримане речове майно, а була перерахована йому в розмірі 34239,96 грн. 08.05.2020, що підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 .

При вирішенні справи по суті суд враховує наступне.

Питання виплати компенсації за не отримане речове майно регулюється наступними нормами.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-XII зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2232-XII) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей та регулює відносини у цій галузі, є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 р. зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2011-XII).

Згідно із ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 р. № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Відповідно до п. п. 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Із вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу).

Отже військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів.

Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 03.10.2018 у справі № 803/756/17 (адміністративне провадження № К/9901/38716/18).

У відповідності до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, (дія якого відповідно до ч. 3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Судом встановлено, що під час звільнення позивача 18.02.2020 грошову компенсацію замість належних до видачі предметів речового майна за час проходження військової служби не було виплачено, але було визначено.

При цьому суд зазначає, що ні Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", ні Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України.

Суд зазначає, що в межах цих правовідносин спірним є питання наявності у позивача права на стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, право на стягнення якого, як вважає позивач, виникло у зв`язку з невиплатою грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби. Прицьому такі вимоги позивач обгрунтовує з посиланням на норми ст.ст. 116,117 КЗпП України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Суд вважає, що компенсація за неотримане речове майно не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, оскільки, закупівля речового майна здійснюється незалежно від виплати грошового забезпечення і лише при незабезпеченні військовослужбовця речовим майном, відповідно до п. 7 Порядку № 178 здійснюється виплата грошової компенсації.

Тобто, компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги ст. 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.

Предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку частини розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення).

На підставі наведених вище обставин, суд дійшов до висновку про безпідставність вимог позивача про стягнення з Херсонського прикордонного загону (військова частина 2161) Південного управління Державної прикордонної служби України середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно) за період з 18.02.2020 по 08.05.2020 в сумі 51680 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя В.Ф. Попов

кат. 106030000