Справа № 320/2466/20
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Василенко Г.Ю.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 листопада 2020 року Справа № 320/2466/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Командування Сухопутних військ Збройних Сил України

(військова частина НОМЕР_1 )

про визнання бездіяльності протиправною

та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) (далі відповідач) про:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні;

- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.04.2018 по 13.01.2020.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в період з 14.04.2018 по 13.01.2020 відповідачем прострочено здійснення розрахунку з позивачем при звільненні, а тому вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період є обґрунтованими, а бездіяльність Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні - протиправною.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що таке судове рішення завдає шкоди інтересам держави, а також зазначає, що позивач не звертався з рапортом про отримання при звільненні відповідної компенсації за невикористану відпустку, не виявляв бажання щодо її отримання і, на переконання апелянта, з позивачем було проведено повний розрахунок при його звільненні.

При цьому, апелянт зазначає, що вказана компенсація за невикористану щорічну відпустку була присуджена позивачу судовим рішенням у справі № 320/3633/19, яке ним виконано.

Водночас, апелянт стверджує, що спеціальним законодавством взагалі не передбачено право військовослужбовців на отримання компенсації за невикористану відпустку.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2020 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, наполягаючи на необґрунтованості та безпідставності доводів апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , де отримував грошове забезпечення.

Позивач має право на пільги, установлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_2 .

Наказом Міністра оборони України від 02.04.2018 № 171 полковник ОСОБА_1 , заступник начальника штабу з розвідки (повітряної) штабу армійської авіації Командування Сухопутних військ Збройних Сил України звільнений з військової служби у запас за підпунктом «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту) з правом носіння військової форми одягу.

Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних сил України від 13.04.2018 № 71 позивача з 13.04.2018 виключено зі списків особового складу, всіх видів забезпечення з подальшим зарахуванням на військовий облік до Ірпінсько-Бучанського ОМВК Київської області.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15.10.2019 у справі № 320/3633/19, яке набрало законної сили 22.04.2020:

- визнано протиправною бездіяльність Командування Сухопутних військ Збройних сил України (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби;

- зобов`язано Командування Сухопутних військ Збройних сил України (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

На виконання вимог вищевказаного судового рішення Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) 13.01.2020 виплатило позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової щорічної оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій, що підтверджується довідкою АТ «КБ «ПриватБанк».

Вважаючи протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (КЗпП України), Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон № 2232-XII), Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 (далі Положення № 1153/2008).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Законом № 2232-XII.

Пунктом 242 Положення № 1153/2008 передбачено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Частиною 3 статті 24 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно зі ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ч. 1 ст. 116 КЗпП України).

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Висновки суду апеляційної інстанції.
Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Разом з тим, нормами спеціального законодавства, зокрема Законом № 2232-ХІІ та/або Положення не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби.

Водночас, трудовим законодавством регламентовано обов`язок роботодавця провести розрахунок з працівником саме в день його звільнення та в разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівнику належних йому сум при звільненні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачу при звільненні 13.04.2018 не було виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку, як учасника бойових дій, та здійснено її виплату лише 13.01.2020, тобто період з 13.04.2018 по 13.01.2020 є часом затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 04.04.2018 у справі №805/5111/15-а, від 31.10.2019 у справі №825/598/17, від 31.01.2019 у справі №826/5469/15, та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковою для врахування апеляційним судом при вирішенні цієї справи.

При цьому, доводи апелянта про те, що спеціальним законодавством взагалі не передбачено право військовослужбовців на отримання компенсації за невикористану відпустку, апеляційний суд відхиляє, оскільки наявність у позивача права на отримання такої компенсації та обов`язок відповідача її виплатити при його звільненні, що протиправно не був ним виконаний, установлені судовим рішенням у справі № 320/3633/19, яке набрало законної сили та відповідно до ст. 78 КАС України, має преюдиціальне значення для вирішення цієї справи.

При цьому, апеляційний суд враховує висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішеннях від 28.11.1999 по справі «Brumarescu v. Romania» («Брумареску проти Румунії») та від 24.07.2003 по справі «Ryabykh v. Russia» («Рябих проти Росії»), відповідно до яких одним з основоположних аспектів принципу верховенства права є юридична визначеність, яка передбачає, що в разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, яке набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Твердження апелянта про те, що компенсація за невикористану щорічну відпустку була присуджена позивачу судовим рішенням у справі № 320/3633/19, яке ним виконано, не спростовують наявності в нього обов`язку виплатити позивачу компенсацію за затримку такого розрахунку.

При цьому, колегія суддів зазначає, що виплата цієї компенсації за затримку такого розрахунку не охоплюється виконанням судового рішення у вказаній справі № 320/3633/19, а є новими правовідносини , що склалися між сторонами і становлять новий спір, який є предметом судового розгляду в цій справі № 320/2466/20.

Доводи апелянта про те, що судове рішення в цій справі завдає шкоди інтересам держави, судова колегія відхиляє як необґрунтовані та безпідставні.

Водночас, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішеннях від 08.11.2005 у справі «Качко проти України», від 27.07.2004 у справі «Ромашов проти України», від 04.04.2006 у справі «Шевченко проти України», відповідно до яких реалізація особою права, що пов`язано з отриманням бюджетних коштів та базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Крім того, Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6-рп/2007 також неодноразово наголошувалося на неможливості ставлення гарантованих законом виплат, пільг тощо в залежність від видатків бюджету.

Аналізуючи всі доводи апелянта, колегія суддів приймає до уваги правові висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі.

Таким чином, перевіривши рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 308 КАС України, колегія суддів приходить до висновку, що судом повно встановлено фактичні обставини справи, правильно визначено норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, з дотриманням вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) підлягає залишенню без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року без змін.

Розподіл судових витрат.
Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 24 листопада 2020 року.

Головуючий суддя

Судді: