Суддя: Єленіна Жанна Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Єленіної Ж. М., Британчука В. В., Ситнік О. М., Власова Ю. Л., Яновської О. Г.
на постанову в адміністративній справі № 11-1сап20 за скаргою ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 10 жовтня 2019 року № 2651/0/15-19, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Першої Дисциплінарної палати від 24 квітня 2019 року № 1278/1дп/15-19.
Короткий виклад історії справи
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 05 листопада 2020 року скаргу ОСОБА_1 на рішення ВРП від 10 жовтня 2019 року № 2651/0/15-19, яким було залишено без змін рішення її Першої Дисциплінарної палати від 24 квітня 2019 року № 1278/1дп/15-19, залишено без задоволення, а оскаржуване рішення ВРП - без змін.
Зазначеним рішенням дисциплінарного органу суддю ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі-Закон №1402-VІІІ) та накладено дисциплінарне стягнення у виді попередження. За висновками Першої дисциплінарної палати та ВРП ОСОБА_1 внаслідок недбалості істотно порушила вимоги кримінального процесуального закону, що позбавило учасника провадження можливості реалізувати свої процесуальні права та виконати процесуальні обов`язки.
04 жовтня 2017 року слідчий Департаменту спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України (далі-ГПУ) Рубан А. Г. звернувся до суду з сімома аналогічними за змістом клопотаннями про тимчасовий доступ до речей і документів. Ці клопотання були подані у кримінальному провадженні за фактами масових убивств у центрі міста Києва під час подій Революції Гідності 18-20 лютого 2014 року і стосувалися одержання від операторів мобільного зв`язку даних про телефонні з`єднання вказаних осіб, котрі обіймали у той час посади в МВС України, а також членів «Самооборони Майдану», з метою встановлення осіб, котрі контактували з учасниками подій та/або знаходилися неподалік місця злочинів, могли бути їх свідками або співучасниками, а також для можливого з`ясування фактів та обставин надання й одержання винними злочинних наказів.
Після одержання клопотань слідчий суддя ОСОБА_1 призначила їх до розгляду на 10 жовтня 2017 року. До матеріалів судових проваджень за клопотаннями було долучено письмові повідомлення про виклики в судове засідання: від 05 жовтня 2017 року - осіб, у володінні яких знаходилися документи, та від 09 жовтня 2017 року - слідчого Рубана А. Г . Проте доказів одержання цих повідомлень адресатами матеріали проваджень не містили. До ГПУ відповідні повідомлення не направлялися.
10 жовтня 2017 року слідчий Рубан А. Г. у судове засідання не з`явився. І суддя ОСОБА_1 вважала таку неявку як непідтримання клопотань, що і стало підставою для відмови в їх задоволенні.
За висновками ВРП, з якими погодилася Велика Палата, істотне порушення суддею ОСОБА_1 норм процесуального права полягало в неналежному повідомленні ініціатора клопотань і операторів мобільного зв`язку про час і місце судових засідань, оскільки слідчий суддя не пересвідчилася в одержанні цими особами передбачених статтею 134 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) документів. За таких обставин, на думку відповідача і Великої Палати, суддя, розглянувши клопотання за відсутності слідчого та ще і розцінивши його неприбуття до суду як підставу для відмови в наданні тимчасового доступу до документів, діяла всупереч вимогам статті 163 КПК. Взята до уваги і та обставина, що відповідно до журналів судових засідань розгляд кожного із клопотань тривав не більше 5 хвилин, і обґрунтування всіх ухвал за результатами їх розгляду є ідентичними. Дані обставини, на думку ВРП та Великої Палати, свідчать про формальний підхід до вирішення порушених перед слідчим суддею питань. Велика Палата визнала обґрунтованими висновки дисциплінарних органів про те, що наведені порушення слідчою суддею норм процесуального права унеможливили реалізацію слідчим своїх процесуальних прав на участь у судовому засіданні і доведення перед судом переконливості заявлених клопотань.
З такими висновками не погоджуємося з огляду на наступне.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 52 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» № 1798-VIII однією з підстав для скасування рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення дисциплінарної палати, є відсутність у ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких цей орган дійшов відповідних висновків.
Вирішення питань щодо наявності чи відсутності в діях судді складу дисциплінарного проступку, його юридичної кваліфікації, обрання конкретного виду стягнення є виключними повноваженнями ВРП та її дисциплінарних органів.
Проте, сама лише наявність формальних посилань на передбачені законом підстави притягнення судді до дисциплінарної відповідальності й мотиви відповідних висновків не є достатнім критерієм правомірності цих рішень, які не можуть бути свавільними і необґрунтованими, а мають насамперед відповідати суті застосованих правових норм.
Якщо судді ставиться за провину допущене під час здійснення правосуддя порушення чи неправильне застосування певних положень матеріального та/або процесуального закону, висновки ВРП не можуть вважатися обґрунтованими, якщо вони не узгоджуються з точним змістом відповідних нормативно-правових актів і не враховують усталеної практики їх застосування. В цьому випадку створюються істотні ризики порушення гарантій незалежності суддів і порушення їх прав у сфері професійної діяльності.
Необхідним механізмом запобігання цим ризикам є ефективний судовий контроль законності актів суб`єктів застосування щодо суддів заходів дисциплінарної відповідальності.
Компетенція і процедура діяльності ВРП, визначені спеціальним нормативно-правовим актом, надають їй ознак судового органу, який виносить рішення у спорах щодо прав та обов`язків цивільного характеру, однак не є судом і тому не в повній мірі відповідає вимогам пункту 1 статті 6 Конвенції.
Чинниками, які підлягають урахуванню при з`ясуванні питання про наявність у суду під час розгляду скарги повної юрисдикції, є предмет, межі оскарження й особливості відповідної процедури, насамперед характер і обсяг повноважень суду щодо втручання в оскаржуване рішення за результатами його перегляду. До такого висновку спонукають орієнтири, сформульовані міжнародною судовою установою в рішеннях у справах «Брайян проти Сполученого Королівства» від 22 листопада 1995 року (пункти 44-47) та «Цфайо проти Сполученого Королівства» від 14 листопада 2006 року).
Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі відповідного обов`язку можуть відрізнятися залежно від природи судового акта і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, зобов`язані обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав прийнятого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи сторін та з особливою ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.
Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. Такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З огляду на зазначені вище орієнтири вважаємо, що рішення ВРП підлягало повному та всебічному перегляду, насамперед з точки зору відповідності викладених у ньому підстав і мотивів притягнення судді до дисциплінарної відповідальності вимогам закону і міжнародним стандартам гарантій незалежності суддів.

Відповідно до пункту 10 Висновку № 1 (2001) Консультативної Ради європейських суддів для Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів від 01 січня 2001 року незалежність судової влади є головною метою забезпечення верховенства права та основоположною гарантією справедливого судового розгляду. Незалежність судів є прерогативою, що надається не на користь власних інтересів суддів, а на користь забезпечення верховенства закону та в інтересах тих осіб, що покладають надію на правосуддя.

Неодмінною умовою практичної реалізації даного принципу є створення державою таких умов, за яких суддя не мав би обґрунтованих підстав побоюватися несприятливих наслідків для своєї кар`єри у зв`язку з правовою позицією, висловленою у прийнятому рішенні за результатами добросовісного й неупередженого розгляду справи.

Якщо суддя може бути притягнутий до юридичної відповідальності через його рішення, неможливо зберегти судову незалежність і демократичний баланс гілок влади. На цьому наголошено в пункті 62 Висновку № 10 (2007) Консультативної Ради європейських суддів «Судова влада на службі суспільства».

Згідно з пунктом 69 Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету Міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів від 01 січня 2001 року, дисциплінарне провадження має здійснюватися з урахуванням конституційного принципу незалежності суддівської діяльності, а тому не може бути спрямоване на оцінку прийнятих суддями рішень, які можуть піддаватися критиці лише шляхом оскарження відповідно до закону.

В пункті 2 Резолюції Європейської асоціації суддів (Тронхейм, 27 вересня 2007 року) акцентовано увагу на неприпустимості притягнення судді до дисциплінарної відповідальності за поданням держави чи незадоволеної сторони, крім випадків, коли його визнано винуватим у вчиненні кримінального злочину або якщо поведінка судді суперечить встановленим професійним стандартам. Адже якщо це правило не дотримується, суддя змушений виконувати свої обов`язки під постійною загрозою звинувачення, що може, принаймні підсвідомо, вплинути на його рішення.

Як зазначено в пункті 3 наведеного міжнародного документа, будь-яка спроба представників законодавчої і виконавчої влади притягнути суддю до дисциплінарної відповідальності за винесення конкретного рішення (якщо відсутнє кримінальне діяння чи пряме нехтування професійними суддівськими стандартами) є невиправданим втручанням у судовий процес і становить пряму загрозу незалежності суддів.

Суддя може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності тільки у випадках, коли мала місце не гідна його звання поведінка, наслідки якої є настільки серйозними і жахливими, що потребують накладення дисциплінарних стягнень. Даний принцип закріплено в пункті 5 зазначеної вище Резолюції.

Відповідно до пункту 25 Рекомендації Київської конференції з питань незалежності судової влади в країнах Східної Європи, Південного Кавказу та Центральної Азії «Судове управління, відбір і підзвітність суддів» (Київ, 23-25 червня 2010 року), дисциплінарні провадження щодо суддів повинні стосуватися випадків грубої та невибачної професійної поведінки, які завдають шкоди репутації всього суддівського корпусу. Дисциплінарна відповідальність не повинна поширюватися на зміст їх рішень, включаючи розбіжності у правовому тлумаченні між судами; або на випадки судових помилок; або на критику з боку судів.

Аналогічний підхід сформульовано у Висновках першої експертної комісії Міжнародної Асоціації Суддів «Відповідальність суддів» (Туніс, 24-25 жовтня 1980 року): суддя не може бути відповідальним за свої рішення, якщо вони є результатом помилки у праві чи факті, але єдиний випадок, коли суддя несе відповідальність за свої рішення - це груба халатність або геть неправильна поведінка, тобто вчинки, які несумісні зі званням судді, що нормально і розумно виконує свої функції.

В пункті 83 спільного висновку Венеційської комісії та Бюро ОБСЄ з демократичних інститутів та прав людини щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30 червня 2017 року JUD-UKR/298/2017 звернуто увагу на неприпустимість притягнення судді до відповідальності за дії, вчинені внаслідок звичайної недбалості, оскільки це може негативно позначитися на суддівській незалежності. Відтак міжнародні експерти рекомендують обмежити перелік підстав для притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності умисними діями або діями внаслідок грубої (очевидної) недбалості.

Зазначених засадничих принципів, відображених у численних міжнародно-правових документах і спрямованих на дотримання балансу між відповідальністю й незалежністю суддів, у дисциплінарній справі щодо ОСОБА_1 , на наше переконання, дотримано не було.

Зокрема, ні ВРП та її дисциплінарним органом, Великою Палатою у постанові не дано належної оцінки доводам позивачки щодо того, що під її контролем відповідальний працівник апарату завчасно усно поінформувала слідчого Рубана А. Г. про дату й час судового засідання. Суддя наголошувала на тому, що з огляду на необхідність вирішення питання про санкціонування тимчасового доступу до речей і документів у стислі терміни, згідно з практикою, що склалася у суді, ініціатори відповідних клопотань повідомлялися про їх розгляд у зазначений у КПК спосіб або ж у телефонному режимі.

Згідно з частиною першою статті 135 КПК особа викликається до слідчого судді або суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Особа відповідно до частини 8 цієї ж статті має отримати повістку або бути повідомленою про виклик іншим шляхом не пізніше, ніж за три дні до дня, коли вона зобов`язана прибути. У випадках встановлення цим Кодексом строків здійснення процесуальних дій, які не дозволяють здійснити виклик у зазначений строк, особа має отримати повістку або бути повідомленою іншим шляхом якнайшвидше, але в будь-якому разі з наданням їй необхідного часу для підготовки та прибуття за викликом.

Судове повідомлення, з огляду на положення частини 3 статті 111 КПК, здійснюється аналогічним чином.

Таким чином, установлений законодавцем перелік способів здійснення судових викликів і повідомлень не є вичерпним. Сама по собі усна форма виклику сторони до слідчого судді, в тому числі телефоном, особливо для участі у процесуальних діях, які повинні здійснюватися у скорочені строки або за своїм характером вимагають максимальної оперативності, не суперечить наведеним вище правовим нормам.

Суддею допущено помилку виключно в частині незабезпечення належного документування повідомлення слідчого Рубана А. Г. - контролю за тим, щоб у нього було відібрано відповідну розписку або ж оформлено довідку про телефонограму.

Проте ця помилка вочевидь не є проявом нехтування службовими обов`язками, грубої недбалості чи невибачної професійної поведінки, яка би шкодила репутації всього суддівського корпусу. Жодних конкретних аргументів на підтвердження протилежного ні в оскаржуваному рішенні ВРП, ні у постанові не наведено.

В контексті зазначеного не можна оминути увагою й надмірне навантаження судді ОСОБА_1, середньомісячне навантаження якої станом на 2017 рік відповідно до наданої головою суду інформації становило 536 справ. Звичайно, цей факт не може виправдовувати недотримання встановленої законом процедури, однак підлягає врахуванню з тієї точки зору, чи є допущені порушення настільки серйозними та жахливими, щоб потребувати застосування дисциплінарних стягнень. На наше переконання, вказаний недолік може бути оцінений лише як звичайна недбалість, що не містить ознак дисциплінарного проступку.

Необґрунтовано залишились поза увагою й аргументи позивача щодо того, що слідчий Рубан А. Г. , достеменно знаючи про призначення його клопотань до розгляду на 10 жовтня 2017 року, умисно не з`явився в судове засідання через власну- суб`єктивну позицію недовіри до слідчого судді ОСОБА_1 . Водночас згідно зі статтею 80 КПК процесуальним способом розв`язання даного питання є не ігнорування свого установленого законом обов`язку прибути до суду, а вмотивована заява про відвід. Зазначеним правом слідчий не скористався.

Поклавши в основу прийнятого рішення наведені в дисциплінарній скарзі доводи про відсутність в ініціатора клопотань інформації щодо їх розгляду, ВРП не дала оцінки тому, що слідчий як посадова особа правоохоронного органу, на відміну від пересічного громадянина, котрий може не володіти необхідним обсягом знань і досвіду застосування норм процесуального права, має бути достеменно обізнаний із порядком здійснення судових процедур.

Навіть якщо виходити з версії Департаменту спеціальних розслідувань ГПУ, виникає запитання, чому Рубан А. Г. не цікавився долею своїх клопотань протягом 6 днів - з часу звернення до суду до дня їх розгляду.

Відповідно до орієнтирів, сформульованих ЄСПЛ у рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (пункт 41).

Тим більше, даний обов`язок стосується слідчого, котрий у межах своєї компетенції повинен вживати всіх передбачених законом заходів для забезпечення ефективності досудового розслідування, що включає проведення спрямованих на одержання доказів процесуальних дій упродовж розумних строків.

Викладене дає підстави для висновку, що якою б не була дійсна причина неявки Рубана А. Г. в судове засідання 10 жовтня 2017 року, він не взяв участі в розгляді власних клопотань не у зв`язку з порушеннями закону слідчим суддею, а як мінімум через несумлінне ставлення до своїх службових обов`язків, а за умови умисного ігнорування виклику - також зловживання процесуальними правами.

З урахуванням викладеного, а також недоліків нормативного регулювання процедури вирішення клопотань про тимчасовий доступ до речей і документів, вважаємо, що розгляд позивачем цих клопотань і оцінка неявки слідчого як підстави для відмови в їх задоволенні не може бути підставою дисциплінарної відповідальності судді.

Стаття 163 КПК встановлює безальтернативну вимогу розглядати клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів за участю особи, котра його подала. Проте, дії суду в разі неприбуття ініціатора клопотання в судове засідання через небажання брати в ньому участь, наведена правова норма не регламентує. Закон не передбачає повноважень слідчого судді прийняти за результатами розгляду клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів рішення, інше ніж про його задоволення чи відмову в задоволенні (зокрема, повернути клопотання без розгляду, закрити провадження у справі тощо). Ефективних з точки зору забезпечення розумних строків механізмів процесуального примусу з`явитися до суду слідчого, котрий заявив відповідне клопотання і не вважає за потрібне брати участь у його розгляді, КПК не встановлює.

Відсутня і стала судова практика щодо вирішення даного питання. Водночас відповідно до рекомендацій, викладених Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 2.5 «Узагальненні судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» від 07 лютого 2014 року, неявка без поважної причини в судове засідання сторони кримінального провадження, якою подане клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів, свідчить про фактичне не підтримання клопотання і має розцінюватись як підстава для відмови в його задоволенні.

За таких обставин застосований суддею спосіб розв`язання ситуації, що виникла, не є проявом неналежного виконання своїх професійних обов`язків, а тим більше, грубої недбалості. За відсутності такої недбалості або злочинного наміру, відповідно до пункту 66 «Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність ефективність та обов`язки», це не повинне бути приводом для дисциплінарної відповідальності.

Що стосується способу мотивування суддею ОСОБА_1 прийнятих рішень, звертаємо увагу на наступне.

Всі сім клопотань слідчого були заявлені в межах одного кримінального провадження, з однакових підстав, з одним і тим самим мотивуванням. З огляду на викладену правову позицію суддя відмовила в їх задоволенні з єдиної процесуальної підстави - через неявку слідчого, а не у зв`язку з необґрунтованістю по суті. Беручи до уваги викладене, а також навантаження слідчого судді, переконані, що використання у всіх ухвалах за результатами розгляду клопотань ідентичної стислої аргументації не є проявом формального підходу як ознаки несумлінності.

Для вирішення питання про наявність чи відсутність наслідків дій позивача у виді позбавлення Рубана А. Г. можливості реалізувати свої процесуальні права й виконати процесуальні обов`язки необхідно звернутися до змісту поняття процесуальних прав та обов`язків слідчого у межах процедури тимчасового доступу до речей і документів.

Виходячи зі змісту статей 160, 163, 165 КПК відповідні правомочності включають сукупність повноважень, пов`язаних із: зверненням до суду з клопотанням; власне процедурою його розгляду слідчим суддею; виконання ухвали про надання санкції. При цьому права та обов`язки слідчого в межах судового провадження з вирішення питання про тимчасовий доступ до речей і документів вичерпуються з завершенням розгляду слідчим суддею клопотання і постановлення за його результатами ухвали, на підставі якої слідчий, у разі одержання дозволу, набуває нових правомочностей - щодо проведення санкціонованої процесуальної дії.

В разі відмови в задоволенні клопотання у зв`язку з неприбуттям у судове засідання його ініціатора, підстави для висновку про позбавлення слідчого можливості скористатися своїми процесуальними правами та/або виконати процесуальні обов`язки можуть виникнути лише за умови, якщо він у результаті втратив можливість отримати відповідний судовий дозвіл, або ж одержав його з таким зволіканням, що це призвело або могло призвести до нівелювання самої мети тимчасового доступу до речей і документів.

В даній справі слідчий Рубан А. Г. після відмови в задоволенні клопотань про надання тимчасового доступу до інформації про телефонні з`єднання 25 жовтня 2017 року звернувся до суду з аналогічними клопотаннями, які слідчий суддя ОСОБА_1 ухвалами від 27 жовтня 2017 року задовольнила.

Водночас ні у рішенні ВРП, ні у постанові Великої Палати не міститься обґрунтування того, що одержання слідчим судового дозволу через 17 днів після звернення з початковим клопотанням створило додаткові перешкоди у встановленні обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, а зазначена різниця в часі реально вплинула чи могла вплинути на ефективність перевірки інформації про телефонні з`єднання. В контексті наведеного звертаємо увагу, що вже на час подання першого клопотання минуло понад 3 роки 7 місяців із часу розслідуваних подій.

Виходячи з наведеного не погоджуємося з висновками ВРП і Великої Палати про те, що допущені суддею ОСОБА_1 порушення процедури позбавили слідчого можливості реалізувати свої процесуальні права й виконати процесуальні обов`язки. Тоді як відповідні наслідки є обов`язковим елементом складу дисциплінарного проступку, поставленого позивачу за провину.

Привертає на себе увагу й той факт, що з дисциплінарною скаргою на дії судді ОСОБА_1 начальник Департаменту спеціальних розслідувань ГПУ звернувся 18 червня 2018 року, тобто більш як через 8 місяців після прийняття суддею рішень про відмову в задоволенні початкових клопотань і через тривалий час після задоволення повторних аналогічних. Наведене дає підстави для обґрунтованого припущення щодо наявності у скаржника прихованої мети у виді тиску на суддю.

Підсумок

З огляду на зазначене вважаємо, що дії слідчого судді ОСОБА_1 не містять складу дисциплінарного проступку, а тому оскаржуване рішення ВРП підлягало скасуванню.

Судді Ж. М. Єленіна

В. В. Британчук

О. М. Ситнік

Ю. Л. Власов

О. Г. Яновська