Справа № 640/957/20
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2020-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/957/20 Суддя (судді) першої інстанції: Шулежко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Бєлової Л.В., Епель О.В.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства культури та інформаційної політики України, концертного закладу культури "Муніципальний академічний камерний хор "Київ", ОСОБА_1, заяву Київського міського центру Громадської організації "Українське товариство охорони пам`яток історії та культури" про приєднання до апеляційної скарги на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом концертного закладу культури "Муніципальний академічний камерний хор "Київ" до Міністерства культури України, Міністерства культури та інформаційної політики України, треті особи: ТОВ "Комфорт Буд Інвест", Київська міська рада, про визнання протиправними та скасування припису та акту,

В С Т А Н О В И В:

Концертний заклад культури "Муніципальний академічний камерний хор "Київ" звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства культури України (далі - відповідач 1), Міністерство культури та інформаційної політики України (далі - відповідач 2), третя особа - ТОВ "Комфорт Буд Інвест", про визнання протиправним та скасування припису Міністерства культури України №43/10-5/74-19 від 02.10.2019 року; визнання протиправним та скасування акту Міністерства культури України про вчинення порушення законодавства про охорону культурної спадщини від 24.10.2019 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано припис Міністерства культури України №43/10-5/74-19 від 02.10.2019 року. Визнано протиправним та скасовано акт Міністерства культури України про вчинення порушення законодавства про охорону культурної спадщини від 24.10.2019 року. Стягнуто на користь Концертного закладу культури "Муніципальний академічний камерний хор "Київ" понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 4204,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства культури, молоді та спорту України.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Міністерство культури та інформаційної політики України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. На думку апелянта, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що оскільки земельна ділянка за адресою: місто Київ АДРЕСА_1 у Печерському районі, згідно з історико-містобудівним опорним планом міста Києва, який входить до складу "Генерального плану міста Києва" та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року", затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року №370/1804, входить до меж історичного ареалу м.Києва, а також розташовується в архітектурній та археологічній охоронних зонах, позивачу необхідно було отримати дозвіл на проведення земляних та будь-яких інших будівельних робіт на об`єкті "Будівництво житлового будинку з офісними приміщеннями та підземним паркінгом розташованому за адресою: м. Київ, Печерський район, АДРЕСА_1", а також погодити проектну документацію з Мінкультом. Позивачем не було вчинено відповідних дій та не було погоджено проектну документацію, у зв`язку з чим відповідачем було винесено оскаржуваний припис. Щодо висновків суду першої інстанції про порушення процедури проведення державного нагляду (контролю) суб`єкта господарювання, апелянт зазначив, що, виносячи припис, Міністерство фактично не здійснювало заходів державного контролю, оскільки не перебувало на території будівництва, не здійснювало перевірку суб`єкта містобудівної діяльності, а лише вживало охоронних заходів шляхом проведення візуального огляду та перевірку електронної бази даних.

Крім того у апеляційній скарзі Міністерство культури та інформаційної політики України просило замінити Міністерство культури, молоді та спорту України на Міністерство культури та інформаційної політики України.

Судом встановлено, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2020 року №238 «Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади» Міністерство культури, молоді та спорту було перейменовано на Міністерство культури та інформаційної політики.

Відповідно до частини 1 статті 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для заміни сторони у справі, а саме Міністерства культури, молоді та спорту України на Міністерство культури та інформаційної політики України.

Крім того, апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції було подано й концертним закладом культури "Муніципальний академічний камерний хор "Київ". У апеляційній скарзі позивач просив змінити рішення суду першої інстанції шляхом стягнення на користь позивача понесених ним витрат по сплаті судового збору у розмірі 4204 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства культури України, а не Міністерства культури, молоді та спорту України, як про це зазначено у оскаржуваному рішенні.

Також, до суду надійшла апеляційна скарга особи, яка не приймала участі у справі - ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі вказана особа зазначила, що рішення суду прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зокрема, ОСОБА_1 зазначила, що суд не встановив наявності затверджених у встановленому законом порядку меж та режимів використання історичного ареалу в м.Києві, що мають значення для справи та постановив незаконне рішення. Крім того, апелянт зазначила, що суд не розглянув та не дослідив порушення позивачем вимог Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", а саме щільність розпочатої забудови по відношення до будівель, розташованих поблизу об`єкта, яка не відповідає вимогам Державних будівельних норм та відповідно порушує вимоги зазначеного Закону. Також ОСОБА_1 вважає висновки суду першої інстанції щодо статусу позивача, як замовника будівництва, такими що не відповідають дійсності, оскільки наявними у матеріалах справи доказами підтверджується факт відсутності у позивача власних обігових коштів для здійснення діяльності, а саме будівництва багатоповерхового житлового будинку з офісними приміщеннями та підземним паркінгом на АДРЕСА_1 , під назвою ІНФОРМАЦІЯ_1 та неможливість фінансування будь-якою юридичною особою цього будівництва.

05 серпня 2020 року до суду надійшла також апеляційна скарга ОСОБА_2 , яку ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року було повернуто останньому.

Крім того, 14 вересня 2020 року Київським міським центром Громадської організації "Українське товариство охорони пам`яток історії та культури" було подано заяву про приєднання до апеляційної скарги Міністерства культури та інформаційної політики України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2020 року.

14 вересня 2020 року судове засідання було відкладено у зв`язку з необхідністю надання часу представнику Київського міського центру Громадської організації "Українське товариство охорони пам`яток історії та культури" для сплати судового збору за подання заяви про приєднання до апеляційної скарги.

21 вересня 2020 року у зв`язку з тим, що представником Київського міського центру Громадської організації "Українське товариство охорони пам`яток історії та культури" не було сплачено судовий збір, судове засідання відкладено на 28 вересня 2020 року та постановлено ухвалу, якою заяву Київського міського центру Громадської організації "Українське товариство охорони пам`яток історії та культури" залишено без руху.

28 вересня 2020 року Київським міським центром Громадської організації "Українське товариство охорони пам`яток історії та культури" було подано до суду заяву про виконання вимог ухвали суду від 21 вересня 2020 року.

У зв`язку з наведеним ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року було прийнято заяву Київського міського центру Громадської організації "Українське товариство охорони пам`яток історії та культури" про приєднання до апеляційної скарги Міністерства культури та інформаційної політики України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2020 року.

У заяві про приєднання до апеляційної скарги, а також у додаткових поясненнях Київський міський центр Громадської організації "Українське товариство охорони пам`яток історії та культури" зазначив, що припис відповідача має законну силу і повинен виконуватися позивачем, як замовником незаконного будівництва багатоповерхового житлового будинку. На думку заявника позивач порушив порядок знесення будівлі, яка є пам`яткою історії і на момент знесення знаходилась у державному реєстрі пам`яток історії та архітектури. Заявник зазначив, що на підставі наданих йому п.9 ст.255 КУпАП повноважень ним було складено припис №07/29 від 29 липня 2020, яким зобов`язано позивача надати відповідну дозвільну документацію, науково-проектну та проектну документацію на будівництво та припинити будівельні роботи на період перевірки законності ведення робіт і Містобудівних умов і обмежень, виданих Департаментом містобудування і архітектури КМДА.

У зв`язку з необхідністю ознайомлення всіх сторін з доводами викладеними у заяві Київського міського центру Громадської організації "Українське товариство охорони пам`яток історії та культури" про приєднання до апеляційної скарги на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2020 року розгляд справи було відкладено на 05 жовтня 2020 року.

05 жовтня 2020 року ОСОБА_1 було подано до суду клопотання про витребування для огляду та приєднання до матеріалів справи аудиторського звіту перевірки діяльності концертного закладу культури "Муніципальний академічний камерний Хор "Київ", проведеного відділом внутрішнього фінансового контролю Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з 25 лютого 2019 року по 19 березня 2019 року за період діяльності позивача з 1 січня 2017 року по 28 лютого 2019 року.

Порадившись на місці колегія суддів відмовила у задоволенні вказаного клопотання з підстав того, що вказані докази не стосуються предмету доказування у даній справі.

Також, Міністерством культури та інформаційної політики України було заявлено клопотання про витребування у Київської міської ради додаткових доказів.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду було залучено до участі у справі Київську міську раду в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та витребувано у останньої додаткові докази.

У зв`язку з наведеним протокольною ухвалою було продовжено строк розгляду справи на п`ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 19 жовтня 2020 року.

12 жовтня 2020 року ОСОБА_1 повторно було подано до суду клопотання про витребування для огляду та приєднання до матеріалів справи аудиторський звіт перевірки діяльності концертного закладу культури "Муніципальний академічний камерний Хор "Київ".

Протокольною ухвалою від 19 жовтня 2020 року колегія суддів залишила вказану заяву без розгляду, як таку що подана повторно з питань, що вже вирішувались судом.

Крім того, оскільки Київська міська рада, маючи достатньо часу подати витребувані судом документи, вимоги ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2020 року не виконала, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2020 року застосовано до неї захід процесуального примусу шляхом накладення штрафу в порядку частини першої статті 149 КАС України. Стягнуто в дохід Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської ради штраф у сумі 5000 грн. на рахунок Державної судової адміністрації України.

02 листопада 2020 до суду надійшло клопотання Київської міської ради про надання доказів у справі та скасування ухвали від 19 жовтня 2020 року.

Цього ж дня ОСОБА_1 повторно було подано до суду заяву про витребування для огляду та приєднання до матеріалів справи аудиторськоий звіт перевірки діяльності концертного закладу культури "Муніципальний академічний камерний Хор "Київ".

У судовому засіданні, яке відбулося 02 листопада 2020 року, Міністерством культури та інформаційної політики України заявлено клопотання про ознайомлення з документами наданими Київською міською радою.

Вказане клопотання Міністерства задоволено, розгляд справи відкладено на 04 листопада 2020 року.

04 листопада 2020 року ОСОБА_1 подано до суду заяву про необхідність дослідження доказів.

Цього ж дня у зв`язку з відсутністю члена колегії Бєлової Л.В. з поважних причин, розгляд справи було відкладено на 16 листопада 2020 року.

13 листопада 2020 року ОСОБА_1 вкотре було подано до суду заяву про витребування для огляду та приєднання до матеріалів справи аудиторський звіт перевірки діяльності концертного закладу культури "Муніципальний академічний камерний Хор "Київ" та інших документів.

Протокольною ухвалою від 16 листопада 2020 року колегія суддів залишила вказану заяву та заяву від 02 листопада 2020 року без розгляду, як такі що подані повторно з питань, що вже вирішувались судом.

Крім того, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 листопада 2020 року було скасовано ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду міста Києва від 19 жовтня 2020 у справі № 640/957/20 про стягнення в дохід Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Київської міської ради штраф у сумі 5000 грн. на рахунок Державної судової адміністрації України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційних скарг та заяви про приєднання до апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Міністерством культури України винесено припис від 02.10.2019 року №43/10-5/74-19, яким зобов`язано Концертний заклад культури "Муніципальний академічний камерний хор "Київ", як замовника будівництва, та ТОВ "Комфорт Буд Інвест", як генерального підрядника, об`єкта будівництва за адресою: АДРЕСА_1 :

- негайно припинити проведення земляних та будь-яких інших будівельних робіт на Об`єкті, які виконуються в межах історичного ареалу м. Києва (рішення Київської міської ради від 28 березня 2002 №370/1804 "Про затвердження Генерального пану м. Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року") з порушенням вимог ч.4 ст. 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини" без відповідних погоджень та дозволів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини (Міністерства культури України);

- вжити заходи із приведення діяльності у відповідність до вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини;

- надати пояснення по суті викладених у п. 1 зазначеного припису фактів порушення законодавства про охорону культурної спадщини.

На виконання пункту 3 припису Концертний заклад культури "Муніципальний академічний камерний хор "Київ" подав свої заперечення від 18.10.2019 року №060/28-82 (вхідний реєстраційний номер Міністерства культури України від 18.10.2019 року №7669/0/19-19).

02.12.2019 року на адресу позивача надійшов лист від Міністерства культури України від 01.11.2019 року №5373/10-5/13-19 та акт про вчинення порушення законодавства про охорону культурної спадщини від 24.10.2019 року.

В Акті про вчинення порушення законодавства про охорону культурної спадщини від 24.10.2019 року зазначено, що здійснення робіт із будівництва на території історичного ареалу міста Києва за відсутності погодженої у встановленому порядку проектної документації та без відповідного дозволу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, містить ознаки порушень частини четвертої статті 32 Закону.

Позивач не погоджуючись з вказаними приписом та актом звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що зважаючи на відсутність належним чином затверджених меж історичного ареалу м. Києва, меж та режимів використання зон охорони у м. Києві у Міністерства культури України відсутні підстави вважати, що земельна ділянка знаходиться у межах історичного ареалу, а відтак немає й встановлених законодавством повноважень для винесення припису про припинення земляних та інших будівельних робіт на земельній ділянці по АДРЕСА_1 у Печерському районі м. Києва. Також суд зазначив, що оскільки станом на день подання позову позивачем не отримано від Міністерства культури України будь-яких відмов або будь-яких інших рішень щодо об`єкту будівництва, Замовник будівництва вправі здійснювати дії без отримання таких погоджень. Водночас, оскільки Міністерством культури України не було дотримано строку погодження історико-містобудівного обґрунтування, останнє погоджено за принципом мовчазної згоди.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Щодо дотримання відповідачем процедури проведення перевірки, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 5 Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, належить, зокрема: контроль за виконанням цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини; призначення відповідних охоронних заходів щодо пам`яток національного значення, об`єктів всесвітньої спадщини, їх територій у разі виникнення загрози руйнування або пошкодження зазначених об`єктів внаслідок дії природних факторів або проведення будь-яких робіт; надання дозволів на проведення робіт на пам`ятках національного значення, об`єктах всесвітньої спадщини, їх територіях, в зонах охорони, буферних зонах, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць; видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток національного значення, об`єктів всесвітньої спадщини, припинення робіт на них, їх територіях, в зонах охорони, буферних зонах, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідними органами охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом, без дозволів або з відхиленням від них; надання дозволів на відновлення земляних робіт.

Пунктом 1 Положення про Міністерство культури України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 495 (далі - Положення № 495) Мінкультури є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах культури та мистецтв, охорони культурної спадщини, музейної справи, вивезення, ввезення і повернення культурних цінностей, державної мовної політики, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері кінематографії, відновлення та збереження національної пам`яті.

До повноважень Міністерства культури України згідно з підпунктами 57-58 пункту 4 Положення № 495 відносяться, зокрема: видача розпоряджень і приписів щодо охорони пам`яток національного значення, припинення робіт на таких пам`ятках, їх територіях та в зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, якщо зазначені роботи виконуються за відсутності затверджених або погоджених з відповідними органами охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених законом, дозволів або з відхиленням від них; визнання необхідності проведення охоронних заходів щодо збереження пам`яток національного значення та їх територій у разі виникнення загрози руйнування або пошкодження внаслідок дії природних факторів або виконання будь-яких робіт; здійснення відповідно до закону нагляду за виконанням робіт з дослідження, консервації, реабілітації, реставрації, ремонту, пристосування і музеєфікації пам`яток та інших робіт на пам`ятках, об`єктах археологічної спадщини і в зонах їх охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що Міністерство культури України є спеціально уповноваженим органом, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема, у сфері охорони культурної спадщини. До його повноважень, крім іншого, відноситься надання дозволів на проведення земельних робіт на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, проведення охоронних заходів щодо збереження пам`яток національного значення та їх територій, видання приписів щодо охорони пам`яток національного значення, об`єктів всесвітньої спадщини, припинення робіт на них, їх територіях, в зонах охорони, буферних зонах, якщо такі роботи проводяться без дозволів або з відхиленням від них.

Стосовно застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до преамбули Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» цей Закон визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

Статтею 1 цього ж Закону визначено, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Таким чином, Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» слід застосовувати до правовідносин, що виникають у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами господарської діяльності вимог законодавства у відповідній сфері; предметом регулювання цього закону є повноваження органів державного нагляду (контролю) та їх посадових осіб, межі та порядок реалізації цих повноважень.

Разом з тим, відповідно до преамбули Закону України «Про охорону культурної спадщини» цей Закон регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

Статтею 1 зазначеного Закону визначено, що охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини; предмет охорони об`єкта культурної спадщини - характерна властивість об`єкта культурної спадщини, що становить його історико-культурну цінність, на підставі якої цей об`єкт визнається пам`яткою.

Відтак, під час здійснення охорони культурної спадщини уповноважені органи державної влади керуються у своїй діяльності приписами спеціального закону, а саме - Закону України «Про охорону культурної спадщини», зокрема, якщо предметом охоронних заходів є забезпечення збереження характерних властивостей об`єкта культурної спадщини.

В даному випадку, приймаючи оскаржуване рішення Мінкультури фактично не здійснювало заходів державного контролю, оскільки не перебувало на території будівництва, не здійснювало перевірку суб`єкта містобудівної діяльності, а лише вживало охоронних заходів шляхом проведення візуального огляду та перевірку електронної бази даних.

Вказані обставини свідчать про дотримання відповідачем процедури проведення перевірки.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 січня 2019 року у справі № 823/1154/18, від 13 березня 2019 року у справі № 826/11708/17.

Щодо наявності підстав для прийняття оскаржуваного припису, колегія суддів зазначає наступне.

Приймаючи оскаржуваний припис, відповідач виходив з того, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 у Печерському районі м.Києва згідно з історико-містобудівним опорним планом міста Києва, який входить до складу Генерального плату міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року», затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804, входить до меж історичного ареалу міста Києва.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначив, що зони охорони і межі історичного ареалу м. Києва не подавались на затвердження до Міністерства культури України у відповідності до статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та пункту 12 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 року № 318 (далі - Порядок №318), а відтак, зони охорони і межі історичного ареалу м. Києва не визначено в порядку, встановленому законом. Окрім вищенаведеного, даний висновок підтверджується інформацією з офіційного сайту Міністерства культури України http://mincult.kmu.gov.ua/control/publish/ article?art_id=244995501, відповідно до якої дію наказу Мінкультури від 21.10.2011 року № 912/0/16-11 щодо затвердження меж та режимів використання історичних ареалів м. Києва зупинено. Таким чином, Міністерством культури України не доведено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 у Печерському районі м. Києва знаходиться у межах історичного ареалу м. Києва.

Вказані висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правовій позиції викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №813/4993/15, постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №826/5755/17 та від 03 квітня 2020 року у справі №640/21505/18.

Колегія суддів зазначає, що місто Київ внесено до Списку історичних населених міст України (міста і селища міського типу), який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 року №878.

28 березня 2002 року на IX сесії XXIII скликання Київською міською радою було прийнято рішення №370/1804 «Про затвердження Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року.

Згідно п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральним планом населеного пункту є містобудівна документація, що визначає принципові питання вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

У ст.17 вказаного Закону вказано, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Послідовність виконання робіт з розроблення генерального плану населеного пункту та документації із землеустрою визначається будівельними нормами і правилами та завданням на розроблення (внесення змін, оновлення) містобудівної документації, яке складається і затверджується її замовником за погодженням з розробником.

Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Для населених пунктів, занесених до Списку історичних населених місць України, в межах визначених історичних ареалів у складі генерального плану населеного пункту визначаються режими регулювання забудови та розробляється історико-архітектурний опорний план, в якому зазначається інформація про об`єкти культурної спадщини.

Склад, зміст та порядок розроблення історико-архітектурного опорного плану населеного пункту визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Станом на час затвердження Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, були чинними Державні будівельні норми України Б.1-3-97, які затверджені наказом Держбуду України від 25.09.1997 року №164.

Так, у розділі 3 «Генеральний план міста, селища» ДБН Б.1-3-97 зазначено, що Генеральний план складається з аналiтичної частини, обгрунтувань i пропозицiй.

Аналiтична частина генерального плану мiстить комплексну оцiнку сучасного стану територiї населеного пункту i актуальних проблем його мiстобудiвного розвитку.

Задачами обгрунтувань та пропозицiй генерального плану, зокрема є: прогнозування потреб у територiях для розмiщення житла, громадського обслуговування, виробництва, рекреацiйних та оздоровчих установ, транспорту i комунiкацiй, iнженерного обладнання, озеленення i благоустрою, комунального господарства, забезпечення охорони навколишнього середовища i культурної спадщини та визначення засобiв задоволення цих потреб; встановлення обмежень на певнi види використання території згiдно з вимогами законодавства, будiвельних, санiтарних,екологiчних та iнших державних норм.

У п.3.3. ДБН Б.1-3-97 зазначено, що при розробленнi генерального плану використовуються такi затвердженi документи:

- схеми планування територiї України, Автономної РеспублiкиКрим, областей, адмiнiстративних районiв та їх груп;

- концепцiя розвитку населеного пункту;

- програми розвитку видiв економiчної дiяльностi, прогнозирозвитку регiону i населеного пункту (соцiально-економiчнi,демографiчнi, екологiчнi та iншi);

- документацiя з планування територiї населеного пункту, його окремих районiв, зон i територiй;

- iнформацiя мiстобудiвного та iнших кадастрiв, банкiв даних;

- спецiалiзованi схеми, проекти i програми розвитку iнфраструктури населеного пункту та її елементiв, забезпечення безпеки та органiзацiї дорожнього руху, охорони навколишнього середовища та здоров`я населення, збереження пам`яток iсторiї i культури та iншi матерiали.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що при розробленні генерального плану використовуються лише затвердженi документи, зокрема документи щодо збереження пам`яток iсторiї i культури.

Так, як зазначалось судом вище, для населених пунктів, занесених до Списку історичних населених місць України, в межах визначених історичних ареалів у складі генерального плану населеного пункту визначаються режими регулювання забудови та розробляється історико-архітектурний опорний план, в якому зазначається інформація про об`єкти культурної спадщини (ст.17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Порядок створення, розробки та затвердження такого опорного плану регулюється відповідним спеціалізованим підзаконним нормативним актом, а саме наказом Мінрегіону від 02.06.2011 року №64 «Про затвердження Порядку розроблення історико-архітектурного плану населеного пункту», у якому зазначено, що історико - архітектурний план - це науково-проектна документація, яка розробляється у складі генеральних планів історичних населених місць. Історико-архітектурний опорний план погоджується та затверджується у складі містобудівної документації, згідно із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

У п.1.6 та 1.7 Порядку зазначено, що історико-архітектурний опорний план містить узагальнену характеристику об`єктів нерухомої культурної та природної спадщини, їх територій та зон охорони. Склад, зміст історико-архітектурного опорного плану визначаються державними будівельними нормами.

Згідно п.2.3 Порядку дані історико-архітектурного опорного плану вносяться до містобудівного кадастру. Електронні копії історико-архітектурного опорного плану постійно зберігаються у замовника, центральному органі виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, а також у відповідних спеціально уповноважених органах охорони культурної спадщини.

Відповідно до п.3.3 ДБН Б.2.2-3:2012 матеріали історико-архітектурного опорного плану є підґрунтям для визначення меж історичних ареалів та розроблення або коригування зон охорони пам`яток культурної спадщини.

При розробленні Історико-архітектурного опорного плану проводять наукові дослідження населеного пункту щодо його культурної спадщини, пов`язаного з нею традиційного середовища та ландшафту (п.2 Розділу 4 ДБН Б.2.2-3:2012).

Історико-архітектурний опорний план населеного пункту складається з двох частин: графічної та текстової. До складу текстової частини входить пояснювальна записка з додатками.

У п. 5.2 ДБН Б.2.2-3:2012 зазначено, що на історико-архітектурному опорному плані у тому числі зображуються: межі історичних ареалів населеного місця; межі зон охорони пам`яток культурної спадщини.

При цьому пояснювальна записка до історико-архітектурного опорного плану містить комплексну історико-культурну оцінку території населеного пункту (містить такі підрозділи: узагальнена оцінка культурної спадщини населеного пункту; історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, об`єкти природно-заповідного фонду; аналіз зон охорони пам`яток культурної спадщини, що є діючими на час складання історико-архітектурного опорного плану; загальну характеристику історичних ареалів населеного пункту).

З метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин колегією суддів було витребувано у Київської міської ради належним чином засвідчену копію рішення Київської міської ради від 28 березня 2002 року №370/1804 «Про затвердження Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року» з додатками до нього, зокрема Історико-містобудівним опорним планом міста Києва (графічні матеріали).

На виконання вимог суду Київською міською радою було надано до суду належним чином засвідчену копію Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, з додатками (т.3 а.с.53-171).

Відповідно до розділу 7 "Збереження та охорона історико-культурної спадщини" текстової частини Генерального плану міста Києва до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради №370/1804 від 28.03.2002, на історико-містобудівному плані позначено: межі історичних районів та історичних ареалів міста, історико-архітектурних та історико-культурних заповідників.

Київською міською радою також надано додаток до Генерального плану міста Києва "Історико-містобудівний опорний план міста" який містить відмічені межі історичного ареалу міста Києва (т.3 а.с. 67).

Графічний матеріал Генерального плану - додаток до Генерального плану міста Києва "Історико-містобудівний опорний план міста", міститься також в загальному доступі в мережі Інтернет).

Так, у матеріалах справи наявна довідка (витяг) з містобудівного кадастру (т.3 а.с. 66, зворотна сторона), з якої вбачається, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 у Печерському районі знаходиться в межах історичного ареалу м.Києва.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що Генеральний план міста Києва до 2020 року є нормативно-правовим актом, який офіційно оприлюднено, а також розміщено на сайті Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); є загальнодоступним для ознайомлення та загального користування широким загалом.

Історико-архітектурні опорні плани, а також межі історичних ареалів, які зазначені у науково-проектній документації (опорних планах), яка розробляється у складі генеральних планів історичних населених місць, є основою для проектних рішень у генеральних планах та детальних планах територій історичних населенних місць.

Проекти реконструкції забудови та території історичних ареалів населених пунктів базуються на матеріалах історико-архітектурних опорних планів та науково-проектної документації з визначенням меж та режимів використання зон охорони пам`яток культурної спадщини.

Враховуючи викладені висновки колегія суддів погоджується з доводами Міністерства культури та інформаційної політики України про те, що земельна ділянка за адресою: місто Київ АДРЕСА_1 у Печерському районі, згідно з історико-містобудівним опорним планом міста Києва, який входить до складу "Генерального плану міста Києва" та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року", затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року №370/1804, входить до меж історичного ареалу м.Києва, а також розташовується в архітектурній та археологічній охоронних зонах.

З приводу висновку суду першої інстанції про те, що зони охорони і межі історичного ареалу м. Києва не подавались на затвердження до Міністерства культури України у відповідності до статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та пункту 12 Порядку № 318, а відтак, зони охорони і межі історичного ареалу м. Києва не визначено в порядку, встановленому законом, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. ст. 32 Закону України "Про охорону культурної спадщини" ( в редакції чинній станом на час затвердження Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року) визначено, що з метою захисту традиційного характеру середовища населених місць вони заносяться до Списку історичних населених місць України.

Список історичних населених місць України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини затверджується Кабінетом Міністрів України.

Межі та режими використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на територіях історичних ареалів населених місць визначаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, відповідною науково-проектною документацією, яка затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини або уповноваженими ним органами охорони культурної спадщини.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що межі та режими використання історичних ареалів повинні визначатися науково-проектною документацією у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку та затверджуватись відповідним органом.

Проте, колегія суддів зазначає, що станом на час прийняття рішення від 28 березня 2002 року №370/1804 «Про затвердження Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, не був затверджений в установленому порядку Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 року № 318 було затверджено Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, у п. 4,5,6 якого, дійсно визначено відповідальних за визначення меж та режимів використання історичних ареалів, а саме відповідальними є Мінкультури, Держбуд та уповноважені ними органи охорони культурної спадщини. Крім того, передбачено, що межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць.

Разом з тим, згідно постанови Кабінету Міністрів України від 05.06.2000 року №15 «Про затвердження Тимчасового регламенту Кабінету Міністрів України ( в редакції від 10.01.2002 року) постанови і розпорядження Кабінету Міністрів набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо не встановлено пізніший термін набрання ними чинності.

Акти Кабінету Міністрів, які визначають права і обов`язки громадян, набирають чинності не раніше дня їх опублікування в офіційних друкованих виданнях.

На переконання колегії суддів Порядок №318 відноситься саме до Актів Кабінету Міністрів України, оскільки такий визначає права і обов`язки громадян.

В даному випадку Порядок №318 був прийнятий 13.03.2002 року та офіційно опублікований в Урядовому кур`єрі 30.04.2020 року, а у Офіційному віснику України 05.04.2002 року.

Вказані обставини свідчать про те, що станом на час прийняття рішення Київською міською радою від 28 березня 2002 року №370/1804 «Про затвердження Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, Порядок №318 ще на набув чинності, а тому посилання суду першої інстанції та позивача на те, що зони охорони і межі історичного ареалу м. Києва не подавались на затвердження до Міністерства культури України у відповідності до статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та пункту 12 Порядку № 318, є необґрунтованими.

В цьому аспекті важливо звернути увагу на сталу практику Європейського суду з прав людини, який наголошує, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності (рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Беєлер проти Італії»).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

Іншими словами, ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» та у справах «Ґаші проти Хорватії» «Трґо проти Хорватії»).

Отже йдеться про дотримання принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» «Москаль проти Польщі»).

Колегія суддів вважає, що оскільки на час прийняття рішення у справі Генеральний план міста Києва та проект планування його приміської зони на період до 2020 року, у якому наявний історико-архітектурний опорний план (науково-проектна документація) з інформацію про зони охорони і межі історичного ареалу, є діючим, ні ким не скасованим, а також враховуючи, що станом на час прийняття Генерального плану міста Києва, Порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, який визначає процедуру розробки та затвердження зон охорони і меж історичного ареалу, Кабінетом Міністрів України не було затверджено, визначені у Генеральному плані міста Києва зони охорони і межі історичного ареалу м. Києва є затвердженими та повинні враховуватись суб`єктами господарювання під час здійснення господарської діяльності.

Водночас, врегулювання після прийняття Генерального плану міста Києва до 2020 року питання визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, шляхом прийняття відповідного Порядку №318, є підставою для розроблення нових меж та режимів використання історичних ареалів м.Києва та внесення на розгляд Київської міської ради питання щодо внесення змін до діючого Генерального плану м.Києва чи включення таких до нового Генерального плану м.Києва.

Так, рішенням Київської міської ради від 16.09.2010 року № 35-4847 схвалено Концепцію стратегічного розвитку міста Києва (першої стадії розробки Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони до 2025 року).

Пунктом 2.1 вказаного рішення зобов`язано виконавчий орган Київської міської ради (Київській міській державній адміністрації) забезпечити у 2010 - 2011 роках розробку Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони до 2025 року та подання його на затвердження Київської міської ради.

До проекту вказаного Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони до 2025 року Науково-дослідним інститутом було розроблено науково-проектну документацію зон охорони пам`яток та історичних ареалів м.Києва.

Наказом Мінкультури від 21.10.2011 року № 912/0/16-11 вказану науково-проектну документацію зон охорони пам`яток та історичних ареалів м.Києва було затверджено.

Станом на час розгляду справи на офіційному сайті Міністерства культури України наявна інформація щодо зупинення дії наказу Мінкультури від 21.10.2011 року № 912/0/16-11.

Суд першої інстанції, посилаючись в обґрунтування своєї позиції на інформацію з офіційного сайту Міністерства культури України щодо зупинення дії наказу Мінкультури від 21.10.2011 року № 912/0/16-11, не врахував того, що зупинення дії наказу № 912/0/16-11 не стосуюється даних правовідносин, а стосується дій вчинених в межах розроблення Генерального плану розвитку міста Києва та його приміської зони на перспективу, тобто до 2025 року.

Також, обґрунтовуючи свою позицію, позивач та суд першої інстанції посилаються на позицію Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №813/4993/15.

Колегія суддів належним чином обізнана із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №813/4993/15.

У вказаній справі ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправною і скасувати реєстрацію за ОСОБА_4 декларації про готовність об`єкта до експлуатації, здійснену Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області (далі - Інспекція) 25 листопада 2013 року за № ЛВ36.

Звернення до суду позивач обґрунтував порушенням своїх культурних прав як члена громади м. Львова. Зокрема позивач посилався на те, що будинок АДРЕСА_2 є об`єктом культурної спадщини, знаходиться в межах історичного ареалу м. Львова, натомість відповідно до статті 54 Конституції України держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність.

Велика Палата Верховного Суду аналізуючи норми статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та пункту 12 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 2002 року № 318, зазначила, що матеріали справи, які розглядається не містять доказів того, що науково-проектна документація щодо меж історичного ареалу м. Львова затверджена відповідно до наведених вище вимог законодавства у сфері охорони культурної спадщини, зокрема центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, тому доводи позивача в цій частині не можна визнати обґрунтованими.

Ключовим у вказаній постанові є те, що правовідносини у даній справі виникли під час дії пункту 12 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 березня 2002 року № 318, яким передбачено, що визначені науково-проектною документацією межі історичних ареалів погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування та затверджуються Мінкультури.

Колегією суддів в даній справі на заперечуються факт того, станом на час розгляду справи зони охорони і межі історичного ареалу м. Києва повинні визначатись науково-проектною документацією, погоджуватися відповідним органом місцевого самоврядування та затверджуватися Мінкультури у відповідності до статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та пункту 12 Порядку № 318.

Проте, як було зазначено вище, станом на час прийняття рішення від 28 березня 2002 року №370/1804 «Про затвердження Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, який на сьогодні є діючим, був відсутній порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місці, затверджений в установленому порядку Кабінетом Міністрів України.

До того, ж колегія суддів вважає, що правовідносини у справі №813/4993/15 не є ідентичними правовідносинам у справі № 640/957/20, яка перебувала на розгляді Великої Палати Верховного Суду, у справі №813/4993/15 обставини стосуються затвердження у визначеному законодавством порядку зон охорони і меж історичного ареалу м. Львова. В даному ж випадку спірним питанням є затвердження у визначеному законодавством порядку зон охорони і меж історичного ареалу м. Києва.

Також, колегія суддів обізнана з постановами Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №826/5755/17 та від 03 квітня 2020 року у справі №640/21505/18, у яких суд дійшов висновку про відсутність затверджених меж історичного ареалу міста Києва.

Підгрунтям для такого висновку слугувала позиція Верховного Суду сформована на підставі правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №813/4993/15.

Крім того, суд в вказаних справах також послався на Порядок №318 у редакції, що діяв на час отримання дозволу (25.01.2007), який передбачав, що межі історичних ареалів визначаються спеціальною науково-проектною документацією під час розроблення історико-архітектурних опорних планів цих населених місць (п. 5) та погоджуються відповідним органом місцевого самоврядування, Мінкультури або уповноваженим ним органом охорони культурної спадщини та затверджуються Держбудом або уповноваженим ним органом охорони культурної спадщини (п. 12).

Проте, повторюючись, колегія суддів зазначає, що станом на час прийняття рішення від 28 березня 2002 року №370/1804 «Про затвердження Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, був відсутній порядок визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, затверджений в установленому порядку Кабінетом Міністрів України. Порядок №318 почав діяти пізніше, а саме з 05.04.2002 року.

Враховуючи викладені обставини колегія суддів дійшла висновку, що земельна ділянка за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 у Печерському районі м. Києва згідно з історико-архітектурним опорним планом міста Києва, який входить до складу діючого Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року №370/1804, входить до меж історичного ареалу міста Києва, а тому проведення земляних та будь-яких інших будівельних робіт на Об`єкті, які виконуються в межах історичного ареалу м. Києва повинно відбуватись за наявності погоджень та дозволів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини (Міністерства культури України).

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що Міністерством культури України не було дотримано строку погодження історико-містобудівного обґрунтування, а тому останнє погоджено за принципом мовчазної згоди, колегія суддів зазначає наступне.

Так, частиною 1 ст. 35 Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачено, що проведення археологічних розвідок, розкопок, інших земляних робіт на території пам`ятки, охоронюваній археологічній території, в зонах охорони, в історичних ареалах населених місць, а також дослідження решток життєдіяльності людини, що містяться під земною поверхнею, під водою, здійснюються за дозволом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, що видається виконавцю робіт - фізичній особі, і за умови реєстрації цього дозволу у відповідному органі охорони культурної спадщини. Дозволи на проведення археологічних розвідок, розкопок надаються за умови дотримання виконавцем робіт вимог охорони культурної спадщини та наявності у нього необхідного кваліфікаційного документа, виданого кваліфікаційною радою. Порядок надання дозволів установлюється Кабінетом Міністрів України.

Окрім того, відповідно до п.8 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 №318, опрацюванню проектної документації на будівництво, реконструкцію будівель і споруд у межах історичних ареалів повинно передувати розроблення історико-містобудівних обґрунтувань.

Пунктом 11 Методичних рекомендацій щодо розроблення історико-містобудівних обґрунтувань, затверджених наказом Міністерства культури України 17.02.2012 року №122 та положенням про Міністерство культури України від 03.09.2015 року №459 передбачено, що історико-містобудівне обґрунтування повинно бути погоджене Мінкультури. Після отримання зазначеного погодження історико-містобудівне обґрунтування затверджується замовником у складі проектної документації.

У зв`язку з тим, що історико-містобудівне обґрунтування є складовою частиною проектної документації, погодження якої Міністерством культури України віднесено до адміністративних послуг (технологічна картка такої адмінпослуги затверджена додатком № 18 до наказу МКТ від 17.07.2014 № 562), правовідносини, що виникають між Міністерством культури України та заявником, стосовно погодження історико-містобудівного обґрунтування також є адміністративною послугою.

Згідно вимог статей 4, 10 Закону України «Про адміністративні послуги» суб`єкт, який надає адміністративну послугу зобов`язаний дотримуватися принципів законності та юридичної визначеності, відкритості та прозорості, оперативності та своєчасності, неупередженості та справедливості, а граничний строк надання адміністративної послуги не може перевищувати 30 календарних днів з дня подання суб`єктом звернення заяви та документів, необхідних для отримання послуги.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» передбачено, що дозвільні органи - суб`єкти надання адміністративних послуг, їх посадові особи, уповноважені відповідно до закону видавати документи дозвільного характеру.

Частиною 6 статті 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», якою визначено принцип мовчазної згоди, передбачено, що якщо у встановлений законом строк суб`єкту господарювання не видано документ дозвільного характеру або не прийнято рішення про відмову у його видачі, через десять робочих днів з дня закінчення встановленого строку для видачі або відмови у видачі документа дозвільного характеру суб`єкт господарювання має право провадити певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» строк видачі документів дозвільного характеру становить десять робочих днів, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статті 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності», принцип мовчазної згоди - принцип, згідно з яким суб`єкт господарювання набуває право на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності без отримання відповідного документа дозвільного характеру, за умови якщо суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою подано в установленому порядку заяву та документи в повному обсязі, але у встановлений законом строк документ дозвільного характеру або рішення про відмову у його видачі не видано або не направлено.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що принцип мовчазної згоди (в контексті процедури отримання дозволу та наслідків неприйняття суб`єктом владних повноважень своєчасного рішення) можна застосувати у випадку, коли у визначений термін відповідним органом не прийнято жодного (позитивного або негативного) рішення про видачу або відмову у видачі документа дозвільного характеру, або відповідного погодження. Суб`єкт господарювання вправі продовжувати виконання робіт до прийняття відповідного рішення (позитивного або негативного) компетентним органом.

Таким чином, юридичний факт, який полягає у бездіяльності дозвільного органу, стає передумовою для виникнення правовідносин, у яких суб`єкт господарювання може застосувати принцип мовчазної згоди.

В даному випадку з матеріалів справи вбачається, що позивачем розроблено та 18.12.2018 року подано на погодження до Міністерства культури України історико-містобудівне обґрунтування будівництва житлового будинку з офісними приміщеннями та підземним паркінгом» за адресою: АДРЕСА_1.

У позовній заяві позивач зазначив, що ним не отримано від Міністерства культури України будь-яких відмов або будь-яких інших рішень щодо об`єкту будівництва, а тому Замовник будівництва вправі здійснювати дії без отримання таких погоджень.

Суд першої інстанції, не перевіривши обставини про які зазначає позивач та не витребувавши необхідних доказів на підтвердження чи спростування останніх, погодився з вказаними вище доводами позивача.

Проте, колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи наявна копія листа Заступника Міністра Міністерства культури України від 29.12.2018 року №121/10-2/72-18 щодо погодження історико-містобудівного обґрунтування, адресованого Концертному закладу культури «Муніципальний академічний камерний хор «Київ» (т. 2 а.с.13).

У вказаному листі зазначено, що Міністерством культури України розглянуто подане позивачем історико-містобудівне обґрунтування. Облікову документацію на пам`ятку культурної спадщини «Будинок, в якому перебували мати В.І. Леніна та його сестри» по АДРЕСА_1 розглянуто на засіданні Експертної комісії з питань внесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України ( протокол №6/18 від 03.10.2018 року), за результатом обговорення прийнятого рішення, про повернення документації на доопрацювання відповідно до ряду зауважень. Враховуючи викладене, Міністерство вирішило відмовити у погодженні означеної документації, проте висловило готовність повернутися до її розгляду після прийняття остаточного рішення стосовно пам`яткоохоронного статусу об`єкта та надходження матеріалів у встановленому законодавством порядку.

Колегія суддів зазначає, що вказаний лист-рішення Міністерством складено в межах 10 денного строку з моменту отримання, що відповідає вимогам законодавства.

При цьому суд не надає оцінку змісту вказаного листа-рішення, оскільки це не є предметом позову.

Вказані обставини спростовують доводи позивача та суду першої інстанції про не дотримання Міністерством культури України строку погодження історико-містобудівного обґрунтування, та наявність підстав вважати що останнє погоджено за принципом мовчазної згоди.

Враховуючи те, що будівництво за адресою: АДРЕСА_1 ведеться з порушенням законодавства у сфері охорони культурної спадщини без погодження центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері охорони культурної спадщини, історико-містобудівного обґрунтування, науково-проектної документації та без дозволу на проведення земляних робіт, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність винесеного припису Міністерства культури України №43/10-5/74-19 від 02.10.2019 року та акту Міністерства культури України про вчинення порушення законодавства про охорону культурної спадщини від 24.10.2019 року.

Доводи ОСОБА_1 про порушення позивачем вимог Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", щодо статусу позивача, як замовника будівництва, та інші, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі не стосуються предмету позову у даній справі.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог концертного закладу культури "Муніципальний академічний камерний хор "Київ".

Доводи апеляційних скарг є суттєвими і свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірне застосування ним норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу концертного закладу культури "Муніципальний академічний камерний хор "Київ" залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Міністерства культури та інформаційної політики України та ОСОБА_1 , а також заяву Київського міського центру Громадської організації "Українське товариство охорони пам`яток історії та культури" - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 червня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову концертного закладу культури "Муніципальний академічний камерний хор "Київ" до Міністерства культури України, Міністерства культури та інформаційної політики України, треті особи: ТОВ "Комфорт Буд Інвест", Київська міська рада про визнання протиправними та скасування припису та акту - відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20.11.2020 року.

Окрема думка судді О.В. Епель.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: Л.В. Бєлова

О.В. Епель