Справа № 520/14221/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

26.11.2020 р. справа №520/14221/2020
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку ст. 263 КАС України справу за позовом
ОСОБА_1
до Міністерства оборони України
проскасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Матеріали позову з недоліками одержані судом 19.10.2020 р. Рішення про прийняття справи до розгляду було прийнято 02.11.2019р. після усунення недоліків позовної заяви. Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті може бути розпочатий з 18.11.2020 р.
Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування п.19 рішення у формі протоколу Міністерства оборони України в особі Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 10.04.2020р. №59; 2) зобов`язання прийняти рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням - 22.05.2013р. інвалідності другої групи, внаслідок захворювання, яке пов`язане з проходженням військової служби, відповідно до статті 16 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008р. №499 в розмірі 24-місячного грошового забезпечення; 3) зобов`язання подати протягом одного місяця, з дня набрання рішенням законної сили, звіт про виконання судового рішення, що передбачено частиною 1 статті 382 КАС України.
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що має право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги (далі за текстом - Допомога, Виплата) у зв`язку із встановленням інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. Однак, Міністерство оборони України вчинило протиправну відмову у призначенні та виплаті Допомоги з вигаданих міркувань.
Відповідач, Міністерство оборони України (далі за текстом - владний суб`єкт, Міністерство), з поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що інвалідність ІІІ групи заявнику була встановлена 27.07.2000р., а інвалідність ІІ групи - 22.05.2013 р., тобто у термін понад 2 роки з первинного встановлення інвалідності. Наполягав, що ця обставина виключає наявність права на отримання бажаної допомоги.
Суд, вивчивши доводи позову і відзиву позову, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
За матеріалами справи судом встановлено такі обставини спору.
Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заявник проходив кадрову військову службу, під час тривання якої настала подія погіршення стану здоров`я.
Відповідно до наказу заступника Міністра оборони України - Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України №26 від 08.02.2000 р. причиною звільнення заявника із військової служби послугувало погіршення стану здоров`я.
Показник вислуги років заявника склав - 23р. 07м. 27дн.
У порядку ч.1 ст.78 КАС України заявником визнані обставини отримання 07.03.2000р. грошової суми у розмірі 925,00грн. у порядку державного обов`язкового державного особистого страхування.
З 04.04.2000р. заявник отримував пенсію за вислугу років.
27.07.2000р. настала подія встановлення заявнику інвалідності ІІІ групи із необхідністю подальшого підтвердження.
22.05.2013р. настала подія встановлення заявнику інвалідності ІІ групи із необхідністю подальшого підтвердження.
11.05.2016р. настала подія встановлення заявнику інвалідності ІІ групи безстроково.
05.03.2020р. заявник подав до Харківського обласного військового комісаріату матеріали звернення з приводу призначення Допомоги.
Рішенням Міністерства оборони України в особі Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі за текстом - Міністерство), оформленим п.19 протоколу від 10.04.2020р. №59 заявнику було відмовлено у призначенні Допомоги.
Як з`ясовано судом, юридичною підставою для вчинення такого волевиявлення Міністерством були обрані положення Закону України від 04.06.2006р. №3597-IV, а фактичною підставою послугувало судження Міністерства про те, що подія встановлення заявнику інвалідності ІІІ групи припала на період часу, коли виплачувався платіж за державним обов`язковим особистим страхуванням, а подія встановлення заявнику вперше інвалідності ІІ групи настала 22.05.2013р., тобто до 01.01.2014р. - набуття чинності нової редакції Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Не погодившись із відповідністю закону означеного управлінського волевиявлення адміністративного органу, заявник ініціював даний спір.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Статтею 46 Конституції України проголошено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Суспільні відносини з приводу соціального захисту військовослужбовців або осіб, котрі проходили військову службу і зазначили унаслідок цього погіршення стану здоров`я до рівня настання інвалідності регламентовані, зокрема, приписами Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Так, визначення одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі за текстом - Допомога, Виплата) надано законодавцем у ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Частиною 2 ст. 16 цього ж закону визначений перелік одержувачів Виплати у співвідношенні (залежності) до категорій військовослужбовців згідно з Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.164 - застереження стосовно призначення Виплати, а умови набуття особою права на Виплату у різний час визначались: 1) відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції Закону України від 03.11.2006 р. №328-V (діяла у період 01.01.2007 р. - 31.12.2013 р.), 2) відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції п.п. 1 п. 2 розділу І Закону України від 04.07.2012 р. №5040-VI (діяла у період 01.01.2014 р. - 31.12.2016 р.), 3) відповідно до п.п. 4, 5, 6 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції п.п. 9 п. 1 розділу І Закону України від 06.12.2016 р. №1774-VIII (з 01.01.2017 р. і по теперішній час).
Суд відмічає, що вперше заявнику була підтверджена ІІІ група інвалідності 27.07.2000р., тобто до набрання чинності ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції Закону України від 03.11.2006 р.
Продовжуючи розгляд справи, суд зважає, що до 01.01.2007 р. питання соціального захисту військовослужбовців у випадку загибелі, смерті, порання, захворювання було унормовано ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», де указувалось, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Отже, аналогічний за правовим характером до Допомоги грошовий платіж підлягав виплаті у порядку державного обов`язкового особистого страхування.
Підпунктом 14 п. 2 розділу І Закону України від 03.11.2006р. №328-V ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» була викладена у новій редакції, ч. 2 якої стосувалась військовослужбовців під час виконання обов`язків військової служби, а ч. 5 - військовослужбовців строкової служби, але при цьому передбачали як однакові підстави для одержання виплат (а саме: 1) подія поранення, 2) подія настання інвалідності під час служби, 3) подія настання інвалідності протягом 3 місяців після звільнення зі служби унаслідок захворювання чи нещасного випадку під час служби), так і окрему підставу для випадку виконання обов`язків військової служби (подія настання інвалідності по минуванню 3 місяців після звільнення зі служби унаслідок захворювання чи нещасного випадку під час служби).
Стаття 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції Закону України від 03.11.2006р. №328-V діяла у період 01.01.2007р. - 31.12.2013р.
Отже, подія виникнення інвалідності у період 01.01.2007р. - 31.12.2013р. призводила до набуття особою суб`єктивного права на одержання Допомоги у разі настання протягом 3 місяців від дати припинення служби.
Відносно заявника протягом указаного періоду часу мала місце настання події зміни стану здоров`я - підтвердження ІІ групи інвалідності 22.05.2013р.
З 01.01.2014р. ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» набула чинності у редакції п.п. 1 п. 2 розділу І Закону України від 04.07.2012 р. № 5040-VI.
При цьому, законодавцем було залишено розмежування підстав для призначення виплат у разі настання інвалідності за критерієм виконання особою обов`язків військової служби (п. 4 ч. 2 ст. 16) чи проходження особою військової служби (п. 5 ч. 2 ст. 16).
Так, згідно з п.4 ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції п.п. 1 п. 2 розділу І Закону України від 04.07.2012р. №5040-VI виплата призначається у разі (стосовно особи, котра виконувала обов`язки військової служби): 1) настання події інвалідності від поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби; 2) настання події інвалідності від захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції п.п. 1 п. 2 розділу І Закону України від 04.07.2012 р. № 5040-VI виплата призначається у разі (відносно особи, котра проходила службу): 1) настання події інвалідності в період служби, 2) настання події інвалідності по захворюванню, пов`язаному з проходженням служби, 3) настання події інвалідності протягом 3 місяців після звільнення зі служби, 4) настання події інвалідності по минуванню 3 місяців після звільнення зі служби унаслідок захворювання чи нещасного випадку під час служби.
Стаття 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції п.п. 1 п. 2 розділу І Закону України від 04.07.2012 р. №5040-VI діяла у період 01.01.2014 р. - 31.12.2016 р.
Отже, подія виникнення інвалідності у період 01.01.2014 р. - 31.12.2016 р. також призводила до набуття особою суб`єктивного права на одержання Допомоги виключно у разі настання протягом 3 місяців від дати припинення служби, а протягом часу після цього - виключно у разі отриманого під час служби захворювання чи нещасного випадку, який стався під час служби.
Відносно заявника протягом указаного періоду часу не мало місце настання події зміни стану здоров`я.
З 01.01.2017р. п.п. 4, 5, 6 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» набули чинності у редакції п.п. 9 п. 1 розділу І Закону України від 06.12.2016р. №1774-VIII.
Відповідно до п.6 ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції п.п. 9 п. 1 розділу І Закону України від 06.12.2016р. №1774-VIII виплата призначається військовослужбовцю строкової військової служби у разі: 1) настання події інвалідності від поранення при виконанні обов`язків військової служби, 2) настання події інвалідності до минування 3 місяців після звільнення зі служби унаслідок захворювання чи нещасного випадку під час служби.
За правилами ч.3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
У силу ч. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).
Постановою КМУ від 08.02.1994р. №63 затверджено перелік, у якому зазначено, що Афганістан є державою, де протягом періоду квітень 1978 р. - грудень 1989 р. велись бойові дії за участю військовослужбовців Радянської Армії колишнього СРСР.
Таким чином, участь особи у бойових діях визнається судом фактом виконання обов`язків військової служби.
Проте, відносно заявника судом не установлено саме такої обставини, адже погіршення стану здоров`я заявника мало місце під час проходження кадрової військової служби (а не строкової військової служби за призовом) і настало не від поранення чи травми, а від захворювання загального характеру.
Разом із тим, суд бере до уваги, що Міністерство у спірних правовідносинах не заперечує і не спростовує існування безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між фактом військової служби заявника та настанням інвалідності як ІІІ групи, так і ІІ групи.
Окрім того, суд бере до уваги і ту обставину, що відносно заявника протягом указаного періоду часу не мало місце настання події зміни стану здоров`я.
Продовжуючи розгляду справи і визначаючись з приводу дати набуття особою права на одержання Допомоги та строку реалізації такого права, суд зазначає, що з 01.01.2014 р. відповідно до ч. 8 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їхніх сімей» (у редакції Закону України №5040-17 від 04.07.2012 р.) право на отримання Допомоги може бути реалізоване особою протягом трьох років з дня виникнення.
І хоча положення названого закону не визначають події, котра може бути кваліфікована як дата виникнення права особи, суд зауважує, що таке положення міститься у п. 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (затверджено постановою КМУ від 25.12.2013 р. №975; далі за текстом - Порядок №975) і визначає, що датою виникнення права особи на Допомогу є дата встановлення інвалідності.
Окрім того, п.2 постанови КМУ від 25.12.2013 р. №975 було введено у дію правило, згідно з яким особам, які до набрання чинності Порядком №975, мають право на отримання Допомоги: 1) вже призначена допомога виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб (затверджено постановою КМУ від 28.05.2008 р. №499); Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році (затверджено постановою КМУ від 21.02.2007 р. №284); Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів (затверджено постановою КМУ від 21.11.2007 р. №1331); 2) а ще не призначена Допомога - призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Таким чином, днем виникнення права особи на Допомогу слід вважати день встановлення особі інвалідності згідно з довідкою МСЕК (медико-соціальної експертної комісії).
У спірних правовідносинах днем установлення заявнику ІІ групи інвалідності є 22.05.2013р.
Механізмом реалізації права особи на отримання Допомоги згідно з п.10 Порядку №975 є вчинення діяння шляхом подання матеріалів відповідного звернення до обласного військового комісаріату.
Аналогічне правило містилось і в п.3 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб (затверджено постановою КМУ від 28.05.2008 р. №499).
Положення ч. 8 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їхніх сімей» (у редакції Закону України №5040-17 від 04.07.2012 р.) у силу ст.58 Конституції України можуть бути застосовані до відносин за участю заявника виключно з 01.01.2014р.
Відтак, у спірних правовідносинах заявник повинен був розпочати процедуру (ініціювати процедуру) реалізації права на отримання Допомоги у межах 3 років, тобто до 01.01.2017р.
Даний строк є вимогою матеріального закону та присікальним за характером, а відтак, поновленню не підлягає.
Заявник же розпочав процедуру реалізації права на отримання Допомоги лише 05.03.2020р., тобто поза межами проміжку часу, що визначений ч.8 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їхніх сімей» (у редакції Закону України №5040-17 від 04.07.2012р.).
Поряд з цим, у ході розгляду справи судом виявлено правову позицію Верховного суду з даного питання, яка викладена у постанові від 10.04.2020 р. по справі №751/9773/16-а.
У вказаній постанові Верховний Суд, зокрема, зазначив, що днем виникнення права на одноразову грошову допомогу у позивача відповідно до приписів пункту 3 Порядку № 975 є липень 2010 року (встановлення ІІ групи інвалідності при повторному огляді), а відтак, виплата одноразової грошової допомоги повинна здійснюватися на підставі нормативно-правових актів, які були чинні на момент встановлення позивачу інвалідності.
Так, частина 8 статті 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якою встановлено, що особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права, набрала чинності лише з 01 січня 2014 року відповідно до пункту 1 Перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» № 5040-VI від 04 липня 2012 року.
Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Таким чином, в силу приписів статті 58 Конституції України, частина 8 статті 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», внесена Законом України № 5040-VI від 04 липня 2012 року «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців», набрала чинності 01 січня 2014 року, а тому на спірні правовідносини не розповсюджується.
Отже, Верховним Судом у постанові від 10.04.2020 р. по справі №751/9773/16-а було сформульовано правовий висновок, у силу якого запроваджене ч.8 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їхніх сімей» (у редакції Закону України №5040-17 від 04.07.2012 р.) правило трирічної реалізації особою права на отримання Допомоги підлягає застосуванню виключно до тих подій підтвердження інвалідності, котрі хронологічно настали після 01.01.2014р.
Окружний адміністративний суд під час розгляду справи дійшов до прямо протилежного висновку, але з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, окружний адміністративний суд не має жодних підстав залишати поза увагою правовий висновок Верховного Суду зі спірного питання.
Тому судом виявлено, що у частині даного епізоду вчинене міністерством волевиявлення усупереч ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не відповідає постанові Верховного Суду від 10.04.2020 р. по справі №751/9773/16-а.
Ця обставина є підставою для часткового задоволення позову шляхом скасування оскарженого правового акту індивідуальної дії та обтяження Міністерства обов`язком повторно вирішити питання з приводу призначення заявнику Допомоги за матеріалами звернення від 05.03.2020р.
Суд також відхиляє посилання Міністерства на те, що згідно з ч.4 ст.16-3 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у зв`язку із зміною позивачу групи інвалідності на ІІ у 2013р. (тобто по минуванню більше як двох років від дати первинного встановлення ІІІ групи інвалідності - 27.07.2000р.) виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється, адже згідно абз. 2 ч. 2 Постанови від 25.12.2013р. №975 допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Відповідно до ч.4 ст.16-3 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.
Положення даної норми застосовуються при вирішенні питання щодо отримання доплат різниці між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності нижчої групи та розміром одноразової грошової допомоги, яка повинна виплачуватись при встановлені інвалідності вищої групи.
У даному випадку, як було зазначено вище, позивачем не було отримано взагалі жодних виплат у порядку ст.16 Закону України Про соціальний і правовий статус військовослужбовців і членів їхніх сімей.
Доповнення до цієї статті були внесенні лише 06.12.2016р. згідно із Законом України №1774-VIII, де зазначено, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.
Таким чином, посилання владного суб`єкта на абз.2 ч.4 ст.16-3 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у редакції Закону України від 06.12.2016р. №1774-VIII суд визнає юридично неспроможними, адже станом на час встановлення зміненої групи інвалідності (з ІІІ групи інвалідності - 27.07.2000р. на ІІ групу інвалідності - 22.05.2013р.), тобто на час виникнення права на отримання вищезазначеної грошової допомоги, дане положення Закону ще не існувало, а за загальним правилом визначений матеріальною нормою права строк не може закінчитись навіть не розпочавшись.
Продовжуючи вирішення спору, суд зазначає, щокритерії законності волевиявлення (як рішення, так і діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.
Суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого волевиявлення, а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу цього волевиявлення.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт Міністерство - не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч.2 ст.19 КАС України в частині належного, правильного та обґрунтованого вирішення питання про призначення спірної виплати за заявою зацікавленої особи, а тому прийняте рішення не узгоджується з законом і підлягає скасуванню.
У зв`язку з цим, владний суб`єкт Міністерство належить обтяжити обов`язком вирішити по суті питання про призначення спірної виплати за матеріалами звернення зацікавленої особи від 05.03.2020 р.
Оскільки у спірних правовідносинах Міністерством не досліджувались та не вивчались обставини календарної дати, станом на яку слід обчислювати грошове забезпечення, а також обставини структури та розмірів складових грошового забезпечення військовослужбовця, то у силу абз.2 ч.4 ст.245 КАС України суд вважає позив у даній частині безпідставним, як заявлений передчасно.
З приводу вимоги про зобов`язання Міністерства подати звіт з приводу виконання рішення суду по даній справі суд вважає, що положення ст. 382 КАС України в частині обтяження учасника справи обов`язком подати звіт про виконання рішення суду (безвідносно до події одержання позивачем виконавчого листа та стану виконавчого провадження) не повною мірою узгоджуються з положеннями Закону України "Про виконавче провадження", який за загальним правилом вимагає одержання позивачем виконавчого листа та подання цього документа до державного виконавця (приватного виконавця).
Тому випадок застосування судом згаданого вище правового механізму слід вважати виключенням із загального правила, котрий повинен мати вагомі причини.
Судом з матеріалів справи існування таких причини не виявлено.
Відтак, підстав для застосування у даному конкретному випадку приписів ст.382 КАС України суд не знаходить.
При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.
Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
вирішив:
Позов - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати п.19 протоколу від 10.04.2020 р. №59 Міністерства оборони України в особі Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум.
Зобов`язати Міністерство оборони України в особі Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум вирішити по суті питання з приводу призначення ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ; місцезнаходження - АДРЕСА_1 ) одноразової грошової допомоги у порядку ст. 16 Закону України Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей за зверненням від 05.03.2020р. з урахуванням висновків даного рішення суду.
У решті вимог позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.