Справа № 240/18115/20
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії,
До Житомирського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 17 вересня 2020 року, на умовах, визначених статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», із зменшенням пенсійного віку на 8 років у відповідності із Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особі, яка евакуйована з інших територій зони відчуження у 1986 році.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є евакуйованою у 1986 році із зони відчуження 2 категорії, що підтверджується посвідченням особи серія НОМЕР_1 від 22 грудня 1997 року. Вважає, що вона має право на призначення пенсії за віком з урахуванням вимог статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі зниженням пенсійного віку на 8 років. Крім того, позивач зазначає, що відмова відповідача у призначенні їй пенсії у зв`язку із відсутністю підтвердження факту евакуації з 30-ти кілометрової зони відчуження безпідставна.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов.
Відповідач у встановлений судом строк відзив на позов не надав, про причини неподання відзиву суд не повідомив.
Згідно з частиною 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Частиною 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до положень частини 5 статті 262, частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка евакуйована із зони відчуження у 1986 році 2 категорії, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с.3).
У період навчального 1985 - 1986 років позивач навчалася у 10 класі Журбівської середньої школи с.Журба, Овруцького району, Житомирської області, яке відноситься до зони відчуження та була евакуйована у зв`язку із аварією на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копією довідки №М-22 від 12 серпня 2020 року відділу освіти, культури, молоді та спорту Овруцької районної державної адміністрації (а.с.7).
Як свідчить копія довідки Житомирської облдержадміністрації №ВЖ-690, що на 26 квітня 1986 року позивач постійно проживала в с.Журба, Овруцького району, Житомирської області та 29 травня 1986 року у встановленому порядку була евакуйована із зони відчуження (а.с.8-9).
Відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №106 від 23 липня 1991 року, с.Журба, Овруцького району, Житомирської області віднесено до зони відчуження.
На думку позивача, відповідно до пункту 2 статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», вона, як евакуйована з території зони відчуження у 1986 році набула право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 8 років.
По досягненню 51 року 6 місяців, позивач в установленому законом порядку 4 вересня 2020 року, звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення їй пенсії, як особі евакуйованій із зони відчуження у 1986 році відповідно до пункту 2 статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.14).
Позивач, вважаючи відмову відповідача у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку безпідставною та такою, що порушує її право на соціальний захист, звернулась із даним позовом до суду.
Згідно з пунктом 6 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються зокрема, форми і види пенсійного забезпечення.
Статтею 46 Основного Закону визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 5 листопада 1991 року №1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії, далі - Закон №1788-XII), громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Загальні умови призначення пенсій за віком визначені статтею 12 вказаного Закону та частиною 1 статті 26 Закону України від 9 липня 2003 року №1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Відповідно до статті 15 Закону №1788-XII умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом Української РСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.
У статті 55 Закону України від 28 лютого 1991 року №796-XII "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії, далі Закон №796-XII) закріплені умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.
У силу приписів пункту 2 частини 1 статті 55 Закону №796-XII потерпілим від Чорнобильської катастрофи, а саме: евакуйованим з інших територій зони відчуження у 1986 році, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку на 8 років.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 11 Закону №796-XII, до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов`язкового) і гарантованого добровільного відселення.
Статтею 14 Закону №796-XII передбачено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: евакуйовані у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку, після досягнення ними повноліття).
Частиною 2 статті 15 Закону №796-XII визначено, що підставою для визначення статусу евакуйованих із зони відчуження, відселених і таких, які самостійно переселилися, відповідно до статті 4 є довідка про евакуацію, відселення, самостійне переселення.
За змістом положень частини 3 статті 65 Закону №796-XII документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом, є посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи".
Частиною 3 статті 55 Закону №796-XII передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Відповідно до положень статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному управлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики.
Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що правовою підставою для призначення особі пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону №796-ХІІ, як особі евакуйованій з інших територій зони відчуження у 1986 році, є наявність у неї довідки про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").
Судом з`ясовано, що позивач для признання пенсії, відповідно до статті 55 Закону №796-XII, подала до Пенсійного органу копії наступних документів, які також наявні у матеріалах справи, а саме: копію довідки №М-22 від 12 серпня 2020 року відділу освіти, культури, молоді та спорту Овруцької районної державної адміністрації (а.с.7), копію довідки Житомирської облдержадміністрації №ВЖ-690 від 14 серпня 2020 року (а.с.8-9), копію посвідчення громадянки евакуйованої із зони відчуження у 1986 році 2 категорії (а.с.3), а також копію трудової книжки (а.с.10), копію довідки, що видана трудовим архівом від 3 вересня 2020 року №М/70-3 та архівні витяги з наказів, видані трудовим архівом від 3 вересня 2020 року (а.с.11-12).
Слід зауважити, що належність позивача до громадян, евакуйованих у 1986 році із зони відчуження, ніким не оспорювалась, посвідчення є чинним не визнано недійсним та не скасовано у встановленому Законом порядку, а тому його наявність вказує на те, що позивач дійсно була евакуйована із зони відчуження.
Отже, подані позивачем документи є достатніми та належними доказами, які підтверджують факт її евакуації у 1986 році із 30-ти кілометрової зони відчуження, а тому суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно відмовив у призначенні пенсії, як евакуйованій у 1986 році із 30-ти кілометрової зони відчуження зі зниженням пенсійного віку на 8 років відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Щодо позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити позивачу пенсію за віком на умовах, визначених статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», зі зменшенням пенсійного віку на 8 років, то суд зауважує, що статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та здійснює підготовку документів для її виплати, суд зазначає наступне.
Оскільки судом було встановлено, що неналежний розгляд заяви позивача Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області призвів до протиправної відмови у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку з урахуванням наданих документів, то орган пенсійного фонду має належним чином розглянути заяву та дослідити необхідні документи для вирішення питання щодо призначення пенсії.
Суд не може підміняти орган пенсійного фонду у питаннях розгляду поданих документів та приймати рішення замість органу пенсійного фонду.
Суд, зауважує, що Головне управління Пенсійного фонду України ще не вичерпало своїх дискреційних повноважень у питанні призначення ОСОБА_1 пенсії, оскільки ще не дослідило необхідних документів для призначення пенсії.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у частині зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку та зобов`язує відповідача повторно розглянути заяву з урахуванням висновків суду у даній справі.
З огляду на викладене позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України).
За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Зважаючи на відсутність витрат у даній адміністративній справі питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250-251, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з 17 вересня 2020 року, на умовах, визначених статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Законом України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням встановлених обставин справи та прийнятого судом рішення.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд апеляційну скаргу на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.М. Гурін