Справа № 300/666/20
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2020-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 300/666/20 пров. № А/857/7703/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Запотічного І.І.,

суддів: Глушка І.В., Довгої О.І.

при секретарі судового засідання: Галаз Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року (суддя- Чуприна О.В., ухвалене в м. Івано-Франківську) у справі № 300/666/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки),-

ВСТАНОВИВ:

В березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1398-25У від 12.11.2019 в сумі 5 508,36 гривень і №Ф-1398-25У від 11.05.2019 в сумі 28 973,80 гривень.

Обґрунтовуючи адміністративний позов, позивач зазначив, що відповідач в порушення норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", 11.05.2019 і 12.11.2019 сформував та скерував позивачу протиправні вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1398-25У від 11.05.2019 в сумі 28 973,80 гривень та №Ф-1398-25У від 12.11.2019 в сумі 5 508,36 гривень. За доводами ОСОБА_1 з 07.11.2018 і по даний час він перебуває у трудових відносинах із ТОВ "Підшипникінструмент", а до вказаного періоду був працевлаштований на посаді директора у ТзОВ "Паваскомплект", у зв`язку із чим роботодавці щомісяця сплачували за нього, як за застраховану особу, єдиний внесок у відповідному розмірі. Також відмітив, що з 2016 року він не займається підприємницькою діяльністю, яка припинена 28.02.2020, і прибутку від здійснення підприємницької діяльності за коментований період позивач не отримував. А тому, на переконання ОСОБА_1 , жодної заборгованості перед відповідачем по сплаті єдиного внеску немає. Свої вимоги обґрунтовує правовою позицією, визначеної Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19. Зазначив, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області №Ф-1398-25У від 11 травня 2019 року про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині суми нарахованого єдиного соціального внеску (за період січень-лютий 2016 року в сумі 606,32 гривень, листопад-грудень 2018 року в сумі 1 638,12 гривень та І квартал 2019 року в сумі 2 754,18 гривень) в загальному розмірі 4 998,62 грн.. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області №Ф-1398-25У від 12 листопада 2019 року про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 5 508,36 гривень (п`ять тисяч п`ятсот вісім гривень тридцять шість копійок). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду Головне управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області оскаржило його подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Вважає, що оскаржуване рішення винесене без належного з`ясування обставин справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить його скасувати і прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Як на доводи апеляційної скарги, апелянт посилається, зокрема, на те, що незалежно від системи оподаткування та від суми отриманого чи не отриманого доходу, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Також зазначає, що станом на 21.01.2019 року (дата нарахування зобов`язання за 4 квартал 2018 року) сума недоїмки склала 26219,62 грн. (821,38 + 5293,88 + 3797,64 - 1000 - 970 + 8448 + 9828,72). Вказана сума боргу - 26219,62 грн. складається із самостійно задекларованих та несплачених зобов`язань. Звертає увагу, що позивач, як платник єдиного внеску, зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на відповідні рахунки до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Враховуючи те, що ОСОБА_1 не виконав свій обов`язок щодо своєчасного нарахування та сплати єдиного внеску, допустив виникнення недоїмки (боргу), Відповідач у відповідності до покладених на нього обов`язків та прав, зазначених вище, надіслав боржнику оскаржувані у даній справі вимоги. Вважає, що зазначені у вимогах недоїмка (борг) виникла згідно Закону в результаті: за 2019 рік несвоєчасного декларування та несвоєчасної сплати, а за 2014-2018 роки - несвоєчасної сплати самостійно задекларованих сум єдиного внеску у строки, встановлені Законом.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення суду законним та просить залишити його без змін.

В судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав, просив в задоволенні позовних вимог відмовити, з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Позивач будучи повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, явки уповноваженого представника не забезпечив, що відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 в період з 18.05.2001 по 28.02.2020 був зареєстрований як фізична особа-підприємець і перебував на обліку в Державній податковій інспекції в м. Івано-Франківську, та в подальшому на обліку у Головному управлінні Державної податкової служби в Івано-Франківській області.

Згідно даних Повідомлення про взяття на облік фізичної особи-підприємця від 18.05.2001 ОСОБА_1 з 18.05.2001 взятий на облік в органах Пенсійного фонду України.

Відповідно до записів №№21, 22 трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 25.04.1988, ОСОБА_1 в період з 03.08.2015 по 15.02.2016 перебував на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Паваскомплект"(а.с.66).

Згідно запису №23 трудової книжки позивача, ОСОБА_1 07.11.2018 прийнятий на роботу у Товариство з обмеженою відповідальністю "Підшипникінструмент" на посаду директора. Будь-яких інших записів після №23 трудова книжка не містить, в тому числі про звільнення позивача із вказаного товариства (а.с.67).

Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю "Паваскомплект" №ПК00-000003 від 01.04.2020, ОСОБА_1 працював у товаристві на посаді директора в період з 03.08.2015 по 16.02.2016. Дохід позивача за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 склав 3 352,38 гривень, єдиний соціальний внесок з доходу 737,52 гривень.

Як свідчить Інформація з довідок Товариства з обмеженою відповідальністю "Підшипникінструмент" від 01.04.2020 за №ПК00-000005 і №ПК00-000006, ОСОБА_1 працює у товаристві з 07.11.2018. На даний момент займає посаду директора. Дохід за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 (за листопад і грудень 2018 року) склав 7 090,91 гривень (єдиний соціальний внесок з доходу - 1 560,00 гривень), за період з 01.01.2019 по 31.12.2019 склав 51 600,00 (єдиний соціальний внесок з доходу - 11 352,00 гривень).

Разом з тим, ОСОБА_1 09.02.2017, 04.02.2018, 10.02.2019 і 06.03.2020 сформував та подав до контролюючого органу податкові декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2016, 2017, 2018 і 2019 роки відповідно, де останнім визначено загальну суму доходу за звітний період "0".

Як вбачається з матеріалів справи, 05.02.2015, 09.02.2016, 09.02.2017, 04.02.2018 і 10.02.2019 позивачем подано до відповідача звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2014, 2015, 2016, 2017 і 2018 роки відповідно.

Відтак, ОСОБА_1 самостійно визначив суми, на які нараховуються єдиний внесок: за 2014 рік 14 616,00 гривень (розмір єдиного внеску 34,7% - 5 071,80 гривень), за 2015 рік 15 256,00 гривень (розмір єдиного внеску 34,7% - 5 293,88 гривень), за 2016 рік 17 262,00 гривень (розмір єдиного внеску 22% - 3 797,64 гривень), за 2017 рік 38 400,00 гривень (розмір єдиного внеску 22% - 8 448,00 гривень) і за 2018 рік 44 676,00 гривень (розмір єдиного внеску 22% - 9 828,72 гривень).

Проте, Головне управління ДПС в Івано-Франківській області 11.05.2019 і 12.11.2019 сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) за одним номером Ф-1398-25У, якими ОСОБА_1 : станом на 30.04.2019 визначено заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 28 973,80 гривень, станом на 31.10.2019 визначено заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 5 508,36 гривень.

Вважаючи вимоги №Ф-1398-25У від 12.11.2019 і №Ф-1398-25У від 11.05.2019 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 5 508,36 гривень і в сумі 28 973,80 гривень відповідно, протиправними, позивач оскаржив їх до суду.

Частинами 1 та 2 статті 12 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску.

Частиною 2 статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" врегульовано, що платник єдиного внеску поряд з іншим зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1); подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 4).

Згідно пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно абзацу 1 пункту1 частини 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску, поряд з іншими, є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Таким чином, Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" чітко врегульовано випадки, за яких платником страхових внесків визначено як фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, так і роботодавців в тому числі юридичні особи, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту).

Визначення наявності у особи статусу фізичної-особи підприємця має першочергове значення для вирішення питання щодо наявності обов`язку сплати єдиного внеску.

Судовою колегією апеляційного суду встановлено, що ОСОБА_1 з 18.05.2001 був зареєстрований як фізична особа-підприємець і 28.02.2020 припинив свою діяльність, свідченням чого є виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АА №188306 від 14.08.2003 та інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

21.05.2001 взятий на відповідні обліки Державною податковою інспекцією в м. Івано-Франківську та Управлінням Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську, відомості про що підтверджуються довідкою про взяття на облік платника податків від 22.05.2001 за №30278/28-1-205 та повідомлення про взяття на облік платника єдиного внеску від 18.05.2001.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, в період, за який контролюючим органом визначено суми боргу за податковими вимогами №Ф-1398-25У від 12.11.2019 в сумі 5 508,36 гривень і №Ф-1398-25У від 11.05.2019 в сумі 28 973,80 гривень, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на обліку у Головному управлінні Державної податкової служби в Івано-Франківській області як платник єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

В спірний період 2016-2019 років єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", становив у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Згідно абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, та членів сімей таких осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до пунктів 4 і 5 частини 1 статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Так, Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Згідно статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Так, апеляційний суд зазначає, що позивач в період з 03.08.2015 по 15.02.2016 був працевлаштований на посаді директора у ТзОВ "Паваскомплект", а з 07.11.2018 по даний час перебуває у трудових відносинах із ТОВ "Підшипникінструмент", і як наслідок роботодавці сплачували за нього, як за застраховану особу єдиний внесок щомісяця.

Згідно з доводами позивача, з 2016 року він не займається підприємницькою діяльністю і прибутку від здійснення підприємницької діяльності за спірний період позивач не отримував. А тому відсутній обов`язок сплати ОСОБА_1 страхових внесків, як самозайнятою особою.

Як вбачається з довідки Товариства з обмеженою відповідальністю "Паваскомплект" №ПК00-000003 від 01.04.2020, та довідок Товариства з обмеженою відповідальністю "Підшипникінструмент" від 01.04.2020 за №ПК00-000005 і №ПК00-000006, роботодавці сплатили єдиний соціальний внесок з доходу ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 (січень-лютий 2016 року) в сумі 737,52 гривень, з 01.01.2018 по 31.12.2018 (листопад-грудень 2018 року) в сумі 1 560,00 гривень, з 01.01.2019 по 31.12.2019 (січень-грудень 2019 року) в сумі 11 352,00 гривень.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тому, колегія суддів зазначає, що з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Таким чином, при вирішенні даного спору повинні бути перевірені зокрема обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання від такої діяльності доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за особою (позивачем), як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18) від 02.04.2020 (справа №620/2449/19), від 27 березня 2020 року (справа №140/2214/19), від 02 квітня 2020 року (справа №140/2475/19), від 02 квітня 2020 року (справа №620/2449/19).

Зі звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску вбачається, що, ОСОБА_1 самостійно визначив суми, на які нараховуються єдиний внесок: за 2014 рік - 14 616,00 гривень (розмір єдиного внеску 34,7% - 5 071,80 гривень), за 2015 рік - 15 256,00 гривень (розмір єдиного внеску 34,7% - 5 293,88 гривень), за 2016 рік - 17 262,00 гривень (розмір єдиного внеску 22% - 3 797,64 гривень), за 2017 рік - 38 400,00 гривень (розмір єдиного внеску 22% - 8 448,00 гривень) і за 2018 рік - 44 676,00 гривень (розмір єдиного внеску 22% - 9 828,72 гривень).

Разом з тим, апеляційний суд вважає правильною правову позицію суду першої інстанції, щодо правомірності формування контролюючим органом вимоги про сплату боргу №Ф-1398-25У від 11.05.2019 в частині суми єдиного внеску, визначеної за період VI кварталу 2014 року в розмірі 821,38 гривень (залишок станом на 20.01.2015), за 2015 рік в розмірі 5 293,88 гривень (15 256,00 х 34,70 = 5 293,88), за березень-грудень 2016 року в розмірі 3 191,32 гривень (14 506,00 х 22% = 3 191,32), 2017 рік в розмірі 8 448,00 гривень (38 400,00 х 22% = 8 448,00), та січень-жовтень 2018 року в розмірі 8 190,60 гривень (37 230,00 х 22% = 8 190,60), що в загальному складає 25 945,18 гривень.

Також, відповідач вказав на проведення позивачем оплати єдиного внеску 20.04.2016 в сумі 1 000,00 гривень і 19.07.2016 в сумі 970,00 гривень, а отже зобов`язання позивача по сплаті єдиного внеску за період VI кварталу 2014 року по І квартал 2019 року складає 23 975,18 гривень.

Водночас, вимога про сплату боргу №Ф-1398-25У від 11.05.2019 в частині нарахування єдиного внеску за період січень-лютий 2016 року в сумі 606,32 гривень, листопад-грудень 2018 року в сумі 1 638,12 гривень та І квартал 2019 року в сумі 2 754,18 гривень, що в загальному становить 4 998,62 гривень є неправомірною та підлягає скасуванню.

Також підлягає скасування вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1398-25У від 12.11.2019 в сумі 5 508,36 гривень, яка складається з нарахувань єдиного внеску за період ІІ і ІІІ квартали 2019 року, оскільки у коментований період ОСОБА_1 був працевлаштований у Товаристві з обмеженою відповідальністю "Підшипникінструмент", і за вказаний період роботодавець сплатив за позивача єдиний внесок, про що свідчить наявна в матеріалах справи довідка від 01.04.2020 за №ПК00-000006 (а.с.54).

Відповідно до пункту 4 розділу VІ Інструкції встановлено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Апелянт вказує на порушення відповідачем строку обчислення боргу по сплаті єдиного соціального внеску, оскільки контролюючим органом сума боргу була обчислена та нарахована не щоквартально, як це передбачено нормами чинного законодавства, а одразу за 2014, 2015, 2016, 2017, 2018 роки та І квартал 2019 року у вимозі від 11.05.2019 року, та за II і III квартал 2019 року у вимозі від 12.11.2019 року, що є порушенням норм Інструкції. А також вказав на не надіслання відповідачем на адресу позивача оскаржуваних вимог.

Проте, апеляційний суд вважає, що відповідачем не пропущені строки нарахування єдиного соціального внеску за оскаржуваними вимогами, оскільки відповідно до частини 16 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" обов`язок щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску покладено саме на платника податку, тобто на позивача.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення адміністративного позову.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 308, 315, 316, 321,322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року в справі № 300/666/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга
Повне судове рішення складено 25.11.2020