Справа № 240/10636/20
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/10636/20

Головуючий у 1-й інстанції: Семенюк М.М.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

25 листопада 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Франовської К.С. Совгири Д. І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання неправомірною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, в якому просив:

- визнати неправомірною бездіяльність Виконавчого комітету Житомирської міської ради в частині ненадання йому повної та достовірної інформації на його запит від 13.03.2020;

- зобов`язати Виконавчий комітет Житомирської міської ради надати йому повну та достовірну інформацію на його запит від 13.03.2020.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Серед іншого, позивач зосереджує увагу на бездіяльності відповідача щодо ненадання йому, як запитувачу інформації, повної та достовірної відповіді за результатами розгляду надісланого ним запиту, заперечуючи в даному випадку саме факт отримання відповіді на зроблений запит.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу доводи позивача заперечив, відзначивши про факт вчасного надіслання на адресу позивача відповіді на його запит, яка містила відповіді на всі поставлені питання.

Оскільки предметом оскарження є рішення суду першої інстанції ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 311 КАС України.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Як встановлено з матеріалів справи, 13.03.2020 року позивач звернувся до Виконавчого комітету Житомирської міської ради з запитом, в якому просив надати йому інформацію:

"1. Чи має уповноважена працівник Любар О.В. представляти інтереси Виконавчого комітету Житомирської міської ради, окремо від Департаменту соціальної політики.

2. Чи має відповідну довіреність від Виконавчого комітету Житомирської міської ради, окремо від Департаменту соціальної політики.

3. Хто підписав та надав Любар О.В. довіреність від Виконавчого комітету Житомирської міської ради, окремо від Департаменту соціальної політики".

Листом від 19.03.2020 року за № 25/В-2975 відповідач підготував відповідь на запит позивача та цього ж дня направив його на адресу запитувача інформації, що підтверджується фіскальним чеком від 19.03.2020 року ФН (а.с. 13).

Позивач, стверджуючи про порушення відповідачем норм Законів України "Про інформацію", "Про звернення громадян" та "Про публічну інформацію", через ненадання повної та достовірної інформації на його запит від 13.03.2020 року, звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про дотримання відповідачем приписів норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та вчасне надання повної та достовірної відповіді на запит позивача.

Колегія суддів, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, в призмі встановлених обставин справи та доводів апеляційної скарги, відзначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Положення статті 40 Конституції України гарантують кожній особі право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових чи службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації врегульовані приписами Закону України "Про інформацію".

Згідно з статтею 2 вказаного Закону основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Статтєю 5 Закону України "Про інформацію" закріплено право на інформацію. Зокрема, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Право на інформацію забезпечується: створенням механізму реалізації права на інформацію; створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів; обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію; встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.

Право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 6 Закону України "Про інформацію").

У відповідності до ст. 7 Закону України "Про інформацію" право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Право на інформацію, створену в процесі діяльності фізичної чи юридичної особи, суб`єкта владних повноважень або за рахунок фізичної чи юридичної особи, Державного бюджету України, місцевого бюджету, охороняється в порядку, визначеному законом.

Доступ до інформації забезпечується, окрім іншого, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

В силу частини четвертої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію (пункт 6 частини першої статті 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Запит на інформацію, згідно з частиною першою статті 19 вказаного Закону, - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно з частиною першою, четвертою статті 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Аналіз вищевикладених норм дає підстави для висновку, що розпорядники інформації в межах встановленого Законом строку зобов`язані надавати та оприлюднювати публічну інформацію, зокрема, за запитами на інформацію, незалежно від того, чи стосується ця інформація запитувача інформації особисто.

Як підтверджується матеріалами справи, 13.03.2020 року позивач звернувся до Виконавчого комітету Житомирської міської ради із запитом на отримання інформації, в якому просив надати інформацію про наявність у уповноваженого працівника ОСОБА_2 повноважень на представництво інтересів Виконавчого комітету Житомирської міської ради окремо від Департаменту соціальної політики та про наявність у вказаної особи окремих довіреностей як від Виконавчого комітету Житомирської міської ради, так і від Департаменту соціальної політики. Також, позивач просив відповідача надати інформацію про посадову особу, за підписом якої Любар О.В. було видано довіреність від Виконавчого комітету Житомирської міської ради та окремо від Департаменту соціальної політики.

Листом від 19.03.2020 року за № 25/В-2975 Виконавчим комітетом Житомирської міської ради у відповідь на запит від 13.09.2020 року повідомлено позивачу про наявність у ОСОБА_2 повноважень на представництво інтересів Виконавчого комітету Житомирської міської ради окремо від Департаменту соціальної політики на підставі довіреності, виданої за підписом міського голови Сухомлиним С.І.

При цьому, позивачем заперечується факт отримання повної та достовірної відповіді від відповідача.

Судова колегія, враховуючи зміст як позовної заяви, так і апеляційної скарги доходить до переконання, що предметом оскарження в межах даної справи є факт неотримання позивачем відповіді на поданий запит, а не інформативність листа відповідача та повнота викладеної в ньому інформації.

Як встановлено з матеріалів справи, на підтвердження факту надіслання позивачу листа-відповіді від 19.03.2020 року за № 25/В-2975, відповідач надав фіскальний чек від 19.03.2020 року ФН та відзначив про наявність інформації на офіційному сайті Укрпошти про отримання позивачем вказаної відповіді 27.03.2020 року.

Інших доказів на підтвердження відправлення відповіді позивачу відповідачем до суду надано не було.

Суд першої інстанції оцінив вказані докази, як належні та достатні.

Колегія суддів зазначає, що Законом України «Про доступ до публічної інформації» не визначено яким видом поштового відправлення розпорядник інформації повинен надіслати відповідь у разі її надіслання засобами поштового зв`язку (простий лист, рекомендований, з повідомленням про вручення, з оголошеною цінністю).

Однак, зважаючи на імперативно встановлений обов`язок розпорядника інформації надати відповідь на інформаційний запит, а також його статус у відповідних правовідносинах, як суб`єкта владних повноважень, колегія суддів вважає, що саме розпорядник інформації у випадку виникнення спору повинен довести факт не лише надіслання відповіді, а й її вручення запитувачу інформації чи повернення без вручення із зазначенням відповідних причин.

Колегія суддів вважає, що фіскальний чек отриманий у відділенні поштового зв`язку не є доказом направлення такого листа і, тим більше, його доставлення адресату.

До того ж, як встановлено судом апеляційної інстанції, будь-яка інформація на офіційному сайті Укрпошти про отримання адресатом рекомендованого відправлення за номером, зазначеним у фіскальному чеку, наданому суду першої інстанції відповідачем на підтвердження направлення позивачу листа від 19.03.2020 року за № 25/В-2975 відсутня, оскільки дані про реєстрацію відправлення за вказаним номером не зареєстровані.

Таким чином, будь-яких доказів саме надіслання та/чи вручення листа від 19.03.2020 року за № 25/В-2975 на адресу позивача відповідач суду не надав, відповідно, не довів виконання свого обов`язку надання відповіді на запит на інформацію.

Вищенаведене дає підстави для висновку про протиправність бездіяльності Виконавчого комітету Житомирської міської ради щодо ненадання позивачу запитуваної інформації у відповідь на запит про отримання інформації від 13 березня 2020 року у передбачений Законом України "Про доступ до публічної інформації" строк та необхідність зобов`язання відповідача розглянути вказаний запит відповідно до норм чиного законодавства, що регулює спірні відносини.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги являються суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також наявна невідповідність висновків суду обставинам справи.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради про визнання неправомірною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Виконавчого комітету Житомирської міської ради в частині ненадання ОСОБА_1 повної та достовірної інформації на його запит від 13.03.2020.

Зобов`язати Виконавчий комітет Житомирської міської ради надати ОСОБА_1 повну та достовірну інформацію на його запит від 13.03.2020.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Франовська К.С. Совгира Д. І.