Справа № 640/5037/20
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року м. Київ № 640/5037/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач або ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонд України в м. Києві (далі - відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні з 27.11.2019 ОСОБА_1 пенсії державного службовця відповідно до п. 10 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII шляхом зарахування до стажу державної служби періоди роботи в податковій службі з 26.03.1997 по 23.10.2019;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України м. Києва призначити з 27.11.2019 ОСОБА_1 пенсію державного службовця відповідно до п. 10 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII шляхом зарахування до стажу державної служби періоди роботи в податковій службі з 26.03.1997 по 23.10.2019.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні пенсії за віком на підставі Закону України «Про державну службу», оскільки позивачка має достатній стаж державної служби, що підтверджується записами трудової книжки. За твердженням позивачки, період проходження нею служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, що дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що стаж роботи заявника на посадах податкової інспекції (період з 26.03.1997 по 23.10.2019) не підлягає зарахуванню до стажу державної служби для призначення пенсії за Законом України № 3723, оскільки ці посади не відносяться до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 вказаного Закону та актами Кабінету Міністрів України. Також, відповідачем зазначено, що позивачка не перебувала на державній службі з 01.05.2016.

Позивачка скористалась правом надати відповідь на відзив, у якому вказала на те, що посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, займають посади в державних органах займають посади в державних органах щодо практичного виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, а тому перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні учасники справи не звертались.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , який виданий Московським РУГУ МВС України 27.10.2001.

Як убачається з матеріалів справи, у зв`язку із досягненням 59-річного віку, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». До вказаної заяви нею було подано: довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру, паспорт, подання, трудову книжку, довідку про складові заробітної плати, довідку про складові заробітної плати, наказ ГУ ДФС у м. Києві, довідку із СПОВ про заробітну плату.

Судом встановлено, що рішенням від 03.12.2019 № 69 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 » Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Листом від 30.01.2020 №2600-0314-8/6191 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві позивачці повідомило, що згідно записів трудової книжки з 26.03.1997 по 23.10.1997 позивачка працювала в Державній фіскальній службі України - Головному управлінні ДФС у м. Києві, з 01.09.1997 їй було присвоєно спеціальне звання - інспектора податкової служби, що не належить до посад, віднесених до категорій державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» від 19.12.1993 № 3723-XII. Тому для зарахування періоду роботи з 26.03.1997 по 23.10.2019 до категорії державної служби немає підстав. У листі також вказано, що позивачка з 01.05.2016 не перебувала на державній службі.

З урахуванням викладеного повідомлено, що оскільки відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 , звернулась раніше встановленого терміну за призначенням пенсії, з 01.05.2016 не перебувала на посадах державної служби їй відмовлено у задоволенні заяви від 27.11.2019 № 7221.

Відповідно до записів трудової книжки позивачки, ОСОБА_1 обіймала наступні посади:

з 26.03.1997 по 31.03.1998 - старшого державного податкового інспектора відділу державного реєстру фізичних осіб управління інформатизації Державної податкової адміністрації у Печерському районі м. Києва;

з 01.04.1998 по 07.02.1999 - старшого державного податкового інспектора відділу державного реєстру фізичних осіб Державної податкової адміністрації у Печерському районі м. Києва;

з 08.02.1999 по 26.12.1999 - старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу валютного контролю управління по контролю в сфері ЗЕД та оподаткування нерезидентів;

з 27.12.1999 по 09.05.2000 - головного державного податкового ревізора-інспектора відділу валютного контролю управління по контролю в сфері ЗЕД та оподаткування нерезидентів Державної податкової адміністрації у Печерському районі м. Києва;

з 10.05.2000 по 31.10.2002 - головного державного податкового ревізора-інспектора відділу контролю за валютними операціями управління валютного контролю Державної податкової адміністрації у Печерському районі м. Києва;

з 01.11.2002 по 18.08.2005 - головного державного податкового ревізора-інспектора відділу валютного контролю управління по контролю в сфері ЗЕД управління податкового аудиту та валютного контролю Державної податкової адміністрації у Печерському районі м. Києва;

з 19.08.2005 по 16.01.2007 - головного державного податкового ревізора-інспектора сектору контролю за фінансовими установами та операціями у сфері ЗЕД Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва;

з 17.01.2007 по 24.02.2008 - головного державного податкового ревізора-інспектора відділу контролю за операціями у сфері ЗЕД управління контролю за фінансовими операціями у сфері ЗЕД Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва;

з 25.02.2008 по 29.02.2012 - заступника начальника відділу контролю за операціями у сфері ЗЕД управління контролю за фінансовими установами та операціями у сфері ЗЕД ;

з 01.03.2012 по 19.07.2012 - головного державного податкового ревізора-інспектора відділу контролю за операціями у сфері ЗЕД управління податкового контролю за операціями у сфері ЗЕД Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва ДПС;

з 20.07.2012 по 31.01.2013 - заступника начальника відділу контролю за операціями у сфері ЗЕД управління податкового контролю Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва ДПС;

з 01.02.2013 по 13.06.2013 - головного державного податкового ревізора-інспектора відділу контролю за операціями у сфері ЗЕД управління податкового контролю Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва ДПС;

з 14.06.2013 по 23.01.2014 - головного державного податкового ревізора-інспектора відділу контролю за валютними операціями у сфері ЗЕД управління податкового аудиту ДПІ у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві;

з 24.01.2014 по 10.04.2014 - заступника начальника відділу контролю за валютними операціями та операціями у сфері ЗЕД управління податкового аудиту ДПІ у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві;

з 11.04.2014 по 26.03.2015 - начальника відділу контролю за валютними операціями та операціями у сфері ЗЕД управління податкового аудиту ДПІ у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві;

з 27.03.2015 по 20.11.2015 - начальника відділу контролю за валютними операціями у сфері ЗЕД управління податкового аудиту ДПІ у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві;

з 23.11.2015 по 14.01.2016 - заступника начальника відділу контролю за операціями у сфері ЗЕД управління фінансового контролю та операцій у сфері ЗЕД Головного управління ДФС у м. Києві;

з 15.01.2016 по 23.11.2016 - заступника начальника відділу перевірок ЗЕД у сфері матеріального виробництва управління фінансового контролю у сфері ЗЕД Офісу аудиту Головного управління ДФС у м. Києві;

з 24.11.2016 по 20.08.2017 - заступника начальника відділу перевірок ЗЕД у сфері матеріального виробництва управління фінансового контролю та операцій у сфері ЗЕД Офісу аудиту Головного управління ДФС у м. Києві;

з 21.08.2017 по 23.10.2019 - начальника відділу перевірок ЗЕД у сфері матеріального виробництва управління фінансового контролю та операцій у сфері ЗЕД Офісу аудиту Головного управління ДФС у м. Києві;

Крім цього записами у трудовій книжці позивачки підтверджується наступне:

26.03.1997 прийнято Присягу державного службовця;

01.09.1997 присвоєно спеціальне звання «Інспектор податкової служби III рангу»;

01.09.2000 присвоєно спеціальне звання «Інспектор податкової служби II рангу»;

01.10.2004 присвоєно спеціальне звання «Інспектор податкової служби I рангу»;

14.06.2013 присвоєно 13 ранг державного службовця;

30.12.2013 присвоєно спеціальне звання «Радник податкової та митної справи III рангу».

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Згідно зі статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року.

З 01.05.2016 набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII.

Відповідно до статті 90 зазначеного Закону пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон України «Про державну службу» (№ 3723-ХІІ), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Пунктами 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень вказаного закону визначено право державних службовців у випадках визначених цими пунктами на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу», зокрема:

- державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців;

- для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону визначено, що стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Механізм обчислення стажу державної служби визначався Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283 (далі - Порядок № 283), який був чинний у період чинності Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII.

Відповідно до пункту 2 Порядку №283, до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема: на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів; на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

Пунктом 4 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №229 (далі - Порядок № 229), встановлено, що стаж державної служби обчислюється відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII. До стажу державної служби зараховуються: час перебування на посаді державної служби відповідно до Закону; час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

Згідно пункту 6 Порядку №229 стаж державної служби за період роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону.

Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності був Закон України від 04.12.1990 №509-XII «Про державну податкову службу в Україні» (далі - Закон №509-XII).

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону №509-XII посадовою особою органу державної податкової служби може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Державною податковою адміністрацією України. Посадовим особам органів державної податкової служби присвоюються спеціальні звання.

Статтею 6 Закону № 509-XII визначено, що видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.

Таким чином, посадові особи податкової служби, яким присвоєно спеціальне звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, тому період проходження служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Верховний Суд України раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах відповідно до якого аналіз положень статті 37 Закону № 3723-XII, Закону №509-ХІІ дає підстави вважати, що посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені Верховним Судом, у постанові від 03 липня 2018 року (справа №586/965/16-а).

Як установлено з матеріалів справи, позивачка у період з 26.03.1997 по 23.10.2019 працювала на різних посадах в органах податкової служби.

В цей період позивачці були присвоєні спеціальні звання інспектор податкової служби ІІІ рангу, спеціальне звання інспектора податкової служби ІІ рангу, інспектор податкової служби І рангу, спеціальне звання «Радник податкової та митної справи III рангу», про що здійснені відповідні записи в трудовій книжці позивачки.

Перебуваючи на службі в органах державної податкової служби відповідно до статті 17 Закону України № 3723-ХІІ позивач 26.03.1997 прийняла Присягу державного службовця, а 14.06.2013 позивачці було присвоєно 13 ранг державного службовця.

Суд зазначає, що посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, займають посади в державних органах щодо практичного виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, а отже, перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Ураховуючи вищевикладені норми чинного законодавства суд приходить до висновку, що період роботи позивачки у податкових органах на різних посадах з 26.03.1997 по 23.10.2019 зараховується до стажу державної служби.

Що стосується твердження відповідача про те, що позивачка звернулась раніше встановленого терміну за призначенням пенсії, встановленого ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд виходить з такого.

Як було зазначено судом вище, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року.

Як встановлено судом з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, позивач на момент звернення з заявою до відповідача перебувала у віці 57 років 7 днів та станом на 27.11.2019 мала страховий стаж 38 років 4 місяці 7 днів, що є недостатнім віком для призначення пенсії.

Водночас із цим, згідно зі статтею 21 Закону України від 16.12.1993 №3721-XII «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» у редакції Закону України від 08.07.2011 №3668-VI особам, трудовий договір з якими розірвано за півтора року до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або віку, що дає право на призначення пенсії відповідно до законів України «Про державну службу», «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру», «Про наукову і науково-технічну діяльність» (за наявності відповідних умов), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідацією, реорганізацією, перепрофілюванням підприємств, установ та організацій, скороченням чисельності або штату працівників, а також виявленою невідповідністю працівника займаній посаді за станом здоров`я, гарантується право на достроковий вихід на пенсію за півтора року до встановленого законодавством строку, якщо вони мають страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбачений абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Законом України від 28.12.2014 №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» із тексту Закону України від 16.12.1993 № 3721-XII «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» було виключено статтю 21.

Однак, рішенням Конституційного Суду України від № 5-р/2018 від 22.05.2018 Закон України від 28.12.2014 №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» у даній частині було визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Конституційний Суд України в рішення № 5-р/2018 від 22.05.2018 зазначив, що дослідження положень, які згідно з підпунктом 3 пункту 12 розділу І Закону № 76 були виключені з Закону № 3721, дає підстави для висновку, що до такого їх виключення держава гарантувала право на достроковий вихід на пенсію за півтора року до досягнення пенсійного віку громадянам похилого віку, трудовий договір з якими розірвано з причин, які не залежали від їх волі та не були наслідком дій цих осіб. Негативними наслідками настання таких обставин є втрата цими особами заробітку або інших передбачених законодавством доходів як засобів для існування та неможливість на рівних умовах конкурувати на ринку праці через похилий вік цієї категорії осіб, що і зумовлювало потребу в їх захисті з боку держави.

Конституційний Суд України вважає, що гарантування державою права на достроковий вихід на пенсію громадянам похилого віку було спрямоване на убезпечення цих громадян від такого соціального ризику, як безробіття з незалежних від них обставин, і забезпечення сприятливих умов для їх повноцінного та гідного життя у старості.

Як наслідок, Конституційний Суд України дійшов висновку, що право на достроковий вихід на пенсію, яке мали громадяни похилого віку на підставі статті 21 Закону № 3721 до внесення змін Законом № 76, було гарантією ефективної реалізації конституційних прав громадян, закріплених у статтях 46, 48 Основного Закону України.

Таким чином, з набуттям чинності вказаного Рішення Конституційного Суду держава знову гарантує право на достроковий вихід на пенсію за півтора року до досягнення пенсійного віку громадянам похилого віку, трудовий договір з якими розірвано з причин, які не залежали від їх волі та не були наслідком дій цих осіб.

З матеріалів справи судом з`ясовано, що позивачка 22.10.2019 була звільнена з посади начальника відділу перевірок ЗЕД у сфері матеріального виробництва управління фінансового контролю та операцій у сфері ЗЕД Департаменту аудиту Головного управління ДФС у м. Києві у зв`язку з реорганізацією скороченням чисельності відповідно до п. 1 ч. першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ст. 40 КЗпП.

Станом на час звернення до відповідача із заявою від 27.11.2019 вік позивачки становив 57 років 7 днів, тобто не більше півтора роки до досягнення нею пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За таких обставин суд вважає, що позивачка має право на достроковий вихід на пенсію за півтора року до досягнення пенсійного віку відповідно до статті 21 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» та з огляду на рішення Конституційного Суду України № 5-р/2018 від 22.05.2018.

Беручи до уваги встановлення судом права позивачки на дострокове призначення пенсії за віком, ураховуючи, що трудовий стаж позивачки на державній службі на час набрання чинності Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII складав понад 10 років, а також те, що перед зверненням за призначенням пенсії безперервно працювала на посадах віднесених до посад державних службовців, суд вважає, що вона має право на призначення пенсії відповідно до п. 10 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачем неправомірно відмовлено у призначенні пенсії позивачу за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», у зв`язку з чим, позовні вимоги про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні з 27.11.2019 ОСОБА_1 пенсію державного службовця відповідно до п. 10 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII шляхом зарахування до стажу державної служби періоди роботи в податковій службі з 26.03.1997 по 23.10.2019 підлягають задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Відповідно до пунктів 2-4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язати утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право суду у разі скасування індивідуального акта зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При здійснення судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява № 22414/93) зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що права позивача порушені у зв`язку з прийняттям відповідачем рішення від 03.12.2019 № 69 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 », яким позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до п. 10 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII.

Зважаючи на встановлені обставини, суд з метою ефективного захисту прав та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03.12.2019 № 69 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 ».

Стосовно позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити з 27.11.2019 ОСОБА_1 пенсію державного службовця відповідно до п. 10 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII, суд виходить з наступного.

У випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію.

У разі, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Важливо розуміти, що дискреційні повноваження - це, насамперед, сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Під дискреційними повноваженнями суд розуміє сукупність прав та обов`язків, закріплених у встановленому законодавством порядку за органом виконавчої влади, які він застосовує на власний розсуд. Наділивши орган виконавчої влади дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу певну свободу розсуду при прийнятті рішення.

Таким чином, суд не наділений повноваженнями підміняти собою суб`єкт владних повноважень при прийнятті певного рішення та не може втручатись у дискреційні повноваження такого суб`єкта.

Втручання суду в повноваження суб`єкта публічної влади можливе лише тоді, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи законодавства, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

Беручи до уваги, що прийняття рішення про призначення пенсії є дискреційним обов`язком органів Пенсійного фонду, та ураховуючи ту обставину, що відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача з тієї підстави, що у нього відсутній необхідний стаж (не враховано період роботи позивача), а також судом у даній справі не надавалась оцінка виконанню позивачем всіх приписів законодавства для прийняття рішення про призначення пенсії (наявності та відповідності усіх необхідних документів) та правильності обрахунку стажу (належить до повноважень відповідача), суд зазначає, що вимога позивача про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію державного службовця відповідно до п. 10 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII, є втручанням у дискреційні повноваження пенсійного органу, з огляду на що не підлягає задоволенню.

Проте, згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням встановлених судом обставин та наведених вище норм права, суд вважає, що належним способом захисту, який відповідає об`єкту порушеного права в даному випадку є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву та документи позивача про призначення пенсії та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Ураховуючи викладене, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.11.2019 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» та додані до неї документи та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні з адміністративним позовом до суду було сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Ураховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 382,40 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні з 27.11.2019 ОСОБА_1 пенсію державного службовця відповідно до п. 10 Прикінцевих положень Закону України «Про державну службу» №889-VIII шляхом зарахування до стажу державної служби періоди роботи в податковій службі з 26.03.1997 по 23.10.2019.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 03.12.2019 № 69 «Про пенсійне забезпечення гр. ОСОБА_1 ».

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України м. Києва повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.11.2019 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» додані до неї документи та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

5. В іншій частині позову відмовити.

6. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код: 42098368, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16) судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять гривень сорок копійок) грн. 40 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя Т.П. Балась