Справа № 620/3703/20
Суддя: Тихоненко О.М.
Дата ухвалення: 2020-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2020 року м. Чернігів Справа № 620/3703/20

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючої судді Тихоненко О.М., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі ГУ ПФУ в Чернігівській області, відповідач 1), Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідач 2) про визнання неправомірними дій ГУ ПФУ в Чернігівській області щодо зупинення листом оформлення позивачу призначення пенсії за вислугу років; визнання неправомірними дій ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо відмови позивачу у оформленні та призначенні пенсії за вислугу років; зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 продовжити оформлення пенсії на підставі заяви позивача про призначення пенсії за вислугу років, із додатками та здійснити всі дії, передбачені Порядком подання та оформлення документів для призначення пенсій, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 30.01.2007 № 3-1; зобов`язання ГУ ПФУ в Чернігівській області призначити пенсію позивачу відповідно до статті 12 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції Закону на дату звільнення позивача зі служби, у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України 16.07.2005) починаючи з 20.04.2017.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він 23.08.2005 звільнений з військової служби відповідно до Закону України від 15.06.2004 № 1763-ІV «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та згідно зі статтею 12 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції, що діяла на момент звільнення з військової служби, по досягненню ним 45 років повинна була бути призначена відповідна пенсія, а саме, з 20 квітня 2017 року. Так, з моменту виповнення 45 років позивач звернувся до відповідача та надав необхідний пакет документів для призначення йому пенсії, однак пенсія останньому не призначена.

22.09.2020 ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Ухвалою суду надано термін для подачі відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та заперечень.

В межах встановленого судом строку, представником відповідача ГУ ПФУ в Чернігівській області надано відзив на позов, в якому останній просить відмовити позивачу в задоволенні позову та зазначає, що правовими нормами п.11 ст.1 Закону України від 15.06.2004 № 1763-ІV «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та п. «б» ст. 12 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакціях, що діяли на момент звільнення позивача) встановлено, що умовами для призначення пенсії за вислугу років особам, які звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України є наявність вислуги 15 років та досягнення 45-річного віку при звільненні, тобто на момент звільнення. Однак позивач звільнений з військової служби 23.08.2005 і на момент його звільнення останній досяг 33-річного віку, а тому позивач не набув права на пенсію.

Представником відповідача Чернігівським ОТЦК та СП в межах встановленого судом строку, подано відзив, в якому останній просить відмовити позивачу у задоволенні позову та зазначає, що в зв`язку з досягненням позивачем у 2017 році 45 річного віку та маючи вислугу 16 років останній набув права на призначення пенсії. 14.11.2018 позивач звернувся до Чернігівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України з заявою про призначення йому пенсії відповідно до ст. 12 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції, що діяла на момент звільнення його з військової служби по досягненню ним 45 років. 26.02.2019 відповідачем 2 на адресу Управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких категорій громадян ГУ ПФУ в Чернігівській області надіслано подання про призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років, з переліком необхідних документів, однак 04.03.2019 ГУ ПФУ в Чернігівській області повернуло на адресу Чернігівського ОТЦК та СП пенсійний матеріал про призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 без виконання. Враховуючи наведене, відповідач 2 діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, прав та законних інтересів позивача не порушив, вчинив всі можливі дії для призначення позивачу пенсії за вислугу років. Однак, відповідач 2 не має повноважень впливати на дії та рішення ГУ ПФУ в Чернігівській області щодо призначення позивачу пенсії за вислугу років, на думку якого останній не має права на призначення пенсії за вислугу років та яке повернуло на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 та СП пенсійний матеріал ОСОБА_1 .

Позивачем подана відповідь на відзив відповідача1, в якій останній зазначає аналогічні обставини, викладені в позові.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.24), наказом Командувача сухопутних військ Збройних сил України від 16.08.2005 № 306 (по особовому складу) звільнений з військової служби у запас за пунктом 63 підпункту «г» (у зв`язку зі скороченням штатів) та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 23.05.2005 № 169 (по стройовій частині) виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлений для зарахування на військовий облік до Козелецького РВК Чернігівської області.

З огляду на наявні матеріали справи ОСОБА_1 на час звільнення з військової служби мав 16 років та 1 місяць вислуги років, що підтверджується копією грошового атестату та копією послужного списку військовослужбовця (а.с.55-57).

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, в якому просив:

визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити пенсію ОСОБА_1 , відповідно до пункту «в» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції закону на дату звільнення ОСОБА_1 із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України 16 липня 2005 року) починаючи з 20 квітня 2017 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 по справі № 2540/2892/18 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2019 по справі № 2540/2892/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2018 року скасовано, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, визнано неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років (а.с.8-13).

Як слідує з матеріалів справи позивач 14.11.2018 звернувся до Чернігівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України з заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно зі статтею 12 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції, що діяла на момент звільнення останнього з військової служби по досягненню ним 45 років (а.с.51).

Чернігівським ОТЦК та СП 26.02.2019 на адресу Управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких категорій громадян ГУ ПФУ в Чернігівській області надіслано пенсійний матеріал на позивача для прийняття рішення щодо призначення пенсії за вислугу років (а.с.52).

Згідно подання про призначення пенсії ОСОБА_1 вислуга років останнього станом на 23.08.2005 (дата звільнення виключення зі списків військової частини) становить 16 років 00 місяців 22 дні (а.с.53).

Однак, 04.03.2019 ГУ ПФУ в Чернігівській області повернуло на адресу Чернігівського ОТЦК та СП пенсійний матеріал про призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 без виконання. В даному листі зазначено, що позивач звільнений з військової служби 23.08.2005 і на момент звільнення досяг 33-річного віку. Також зазначає, що вислуга років позивача не підрахована та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2019 по справі № 2540/2892/18 не зобов`язано ГУ ПФУ в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років (а.с.54).

В подальшому, 17.10.2019 позивач звернувся до голови правління Пенсійного фонду України щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Чернігівській області призначити ОСОБА_1 пенсію відповідно до статті 12 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції Закону на дату звільнення позивача зі служби, у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України 16.07.2005) на підставі постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2019 по справі № 2540/2892/18 (а.с.19-22).

Листом від 03.12.2019 № 416-28195/С-03/В-2800/19 Департамент пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України повідомив позивача, що судові рішення виконуються органами Пенсійного фонду України в межах покладених зобов`язань. При цьому, вказано, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24.01.2019 по справі № 2540/2892/18 зобов`язань щодо призначення ОСОБА_1 пенсії на Головне управління рішенням суду не покладено (а.с.23).

Вважаючи вказані дії відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 11 статті 1 Закону України від 15.06.2004 № 1763-ІV «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» (у редакції на час звільнення позивача зі служби) військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 15 років пенсія обчислюється у розмірі 40 відсотків від грошового забезпечення із збільшенням цього розміру на 2 відсотки за кожний наступний рік, але не більше ніж 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.

Згідно статті 3 Закону України від 15.06.2004 № 1763-ІV «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» дію вказаної норми поширено на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України після 01 січня 2004 року.

Закон України від 4 квітня 2006 року № 3591-ІV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» внесено зміни до Закону України від 09 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема доповнено пунктом «в». У редакції, чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії, згаданою нормою передбачено, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності в них вислуги 20 календарних років і більше, які звільняються з військової служби відповідно до Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей».

Пунктом 11 статті 1 Закону України від 15.06.2004 № 1763-ІV «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 08 липня 2011 року № 3668-УІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який набрав чинності з 01 жовтня 2011 року) передбачено, що військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 20 календарних років пенсія обчислюється у розмірі 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.

Згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення № 5-рп/2002).

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Рішенням Конституційного Суду України № 5-рп/2002 зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державною права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 10.02.2015 у справі № 21-630а14 та від 01.07.2014 у справі № 21-244а14.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 11 статті 1 Закону України від 15.06.2004 № 1763-ІV «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» і висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Отже, право на пенсійне забезпечення для осіб, які звільнені у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, при досягненні ними в майбутньому 45 років та наявності вислуги 15 років, було встановлено пунктом 11 статті 1 Закону України від 15.06.2004 № 1763-ІV «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей», чинного на момент звільнення позивача, то зазначена норма зберігає юридичну силу як для позивача, так і для відповідачів.

З огляду на те, що у 2017 році позивач досяг 45 річного віку та мав вислугу років 16 років, останній набув права на призначення пенсії.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Чернігівській області шляхом визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови у призначенні (оформленні) позивачу пенсії за вислугу років та зобов`язання ГУ ПФУ в Чернігівській області призначити пенсію позивачу відповідно до статті 12 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції Закону на дату звільнення позивача зі служби, у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України 16.07.2005) починаючи з 20.04.2017.

Щодо позовних вимог до Чернігівського ОТЦК та СП, то останні задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Порядок подання документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» затверджено постановою правління Пенсійного Фонду України від 30.01.2007 № 3-1, що зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 за № 135/13402.

Відповідно до п.1 зазначеного Порядку заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Міністерства транспорту та зв`язку України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової адміністрації України, Державного департаменту України з питань виконання покарань (далі - міністерства та інші органи).

Міністерства та інші органи визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи).

Уповноваженим структурним підрозділом Міністерства оборони, який здійснює підготовку та подання до органу, що призначає пенсію, документів для призначення пенсій військовослужбовцям в Чернігівській області визначено Чернігівський ОТЦК та СП.

Згідно з п. 7, 12 вищезазначеного Порядку для призначення пенсії за вислугу років уповноваженим структурним підрозділом Міністерства оборони подаються, зокрема, такі документи: подання про призначення пенсії; заява про призначення пенсії; грошовий атестат, або довідка про розмір грошового забезпечення і довідка про додаткові види грошового забезпечення, які заявник отримував протягом останніх 24 місяців підряд перед місяцем звільнення з військової служби; документи про страховий стаж.

Так, судом встановлено, що 14.11.2018 позивач звернувся до Чернігівського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України з заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно зі статтею 12 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції, що діяла на момент звільнення останнього з військової служби по досягненню ним 45 років (а.с.51).

Чернігівським ОТЦК та СП 26.02.2019 за вих. № 5/870с на адресу Управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких категорій громадян ГУ ПФУ в Чернігівській області надіслано пенсійний матеріал на позивача для прийняття рішення щодо призначення пенсії за вислугу років (а.с.52), зокрема подання про призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років від 26.02.2019 № УЧ 43882/ФЧ 60790, у якому зазначено, що станом на 23.08.2005 (дата звільнення виключення зі списків військової частини) вислуга років позивача становить 16 років 00 місяців 22 дні. У розділі 3 вказаного подання до списку документів для призначення пенсії, зокрема додано грошовий атестат та копію послужного списку, де зазначено про наявність у позивача вислуги років понад 16 років (а.с.53, 55-57).

Однак, 04.03.2019 ГУ ПФУ в Чернігівській області повернуло на адресу Чернігівського ОТЦК та СП пенсійний матеріал про призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 без виконання (а.с.54).

Таким чином, усі документи, визначені п.7, 12 вказаного вище Порядку Чернігівським ОТЦК та СП 26.02.2019 надіслані ГУ ПФУ в Чернігівській області, тобто заява позивача від 14.11.2018 про призначення пенсії за вислугу років Чернігівським ОТЦК та СП реалізована. Відповідач 2 прийняв вказану заяву від позивача, розглянув її, підготував подання про призначення пенсії від 26.02.2019 № УЧ 43882/ФЧ 60790 додав до вказаного подання передбачений пакет документів, які встановлювали особу позивача, проходження позивачем військової служби, його вислугу років, розмір грошового забезпечення та інші документи, які мали відношення до особи позивача і для призначення йому пенсії, направив подання про призначення пенсії за вислугу років на адресу відповідача 1.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Чернігівський ОТЦК та СП діяв в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України, позивачу у оформленні та призначенні пенсії за вислугу років не відмовляв, а вчинив дії передбачені Порядком подання документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного Фонду України від 30.01.2007 № 3-1.

Як наслідок позовні вимоги до Чернігівського ОТЦК та СП задоволенню не підлягають, як такі, що не знайшли свого підтвердження та були спростовані наданими відповідачем 2 доказами.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У відповідності до вимог частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому, за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним при поданні позовної заяви судовий збір в розмірі 840,80 грн.

В зв`язку з відмовою в частині позовних вимог до Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, підстави для розподілу судових витрат в даній частині відсутні.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Чернігівського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо відмови у призначенні (оформленні) ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити пенсію ОСОБА_1 відповідно до статті 12 Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (в редакції Закону на дату звільнення позивача зі служби, у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України 16.07.2005) починаючи з 20.04.2017.

У решті позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (вул. П`ятницька, 83-А, м. Чернігів, 14005, ).

Відповідач: Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (вул. Гетьмана Полуботка, 68, м. Чернігів, 14013, ).

Повний текст рішення суду складено 20.11.2020.

Суддя О.М. Тихоненко