Справа № 500/849/20
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 500/849/20 пров. № А/857/11122/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року (суддя Подлісна І.М., м. Тернопіль, повний текст судового рішення складено 03 серпня 2020 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в квітні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області, у якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 20.01.2020 №2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки контролюючого органу про неправомірне формування податкового кредиту та суми бюджетного відшкодування за наслідками придбання транспортного засобу через його реєстрацію на фізичну особу, а не на суб`єкта підприємницької діяльності, є безпідставними, оскільки «Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388 (далі Порядок №1388), не передбачена окрема реєстрація транспортних засобів для фізичних осіб - підприємців.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року у справі №500/849/20 адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що позивачем в порушення вимог пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України) не нараховано податкові зобов`язання з ПДВ за операцією з придбання легкового автомобіля Audi Q7 3.0 TDI Quattro SL (4MBoEiSL) на суму ПДВ 347166,66 гривень. Апелянт наголошує, що платником не надано жодного первинного документа на підтвердження факту використання транспортного засобу з метою отримання доходів від підприємницької діяльності. Крім того, звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що основним видом господарської діяльності платника є перевезення вантажів автомобільним транспортом, однак перевіркою не встановлено використання легкового автомобіля Audi Q7 ФОП ОСОБА_1 у його господарській діяльності. З огляду на викладене, відповідач вважає правомірним оскаржене податкове повідомлення-рішення та стверджує про відсутність підстав для його скасування.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідно до інформації, яка міститься в АІС «Податковий Блок» розділ «Реєстраційні дані» та Довідки про включення до ЄДРПОУ, ФОП ОСОБА_1 фактично здійснював такі види діяльності: 49-41 - Вантажний автомобільний транспорт.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22.10.2019 №ІАЦ383565, укладеного між ТОВ «Інтер Авто Центр» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , останній придбав легковий автомобіль Audi Q7 3.0 TDI Quattro SL, 2018 року випуску.

Головним управлінням ДПС у Тернопільській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку правомірності нарахування фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за жовтень 2019 року, за результатами якої оформлено акт від 24.12.2019 №516/19-00-33-02/ НОМЕР_1 .

За результатами вказаної перевірки контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог пункту 198.3 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200 ПК України, в результаті чого завищено суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за жовтень 2019 року на 347166,66 грн.

Висновки фахівців контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства вмотивовано тим, що придбаний транспортний засіб зареєстровано на фізичну особу, а тому, враховуючи вимоги статті 325 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Постанову №1388, така обставина не дає можливості вважати майно, яке перебуває у приватній власності фізичної особи, основними фондами фізичної особи - підприємця.

На підставі акта перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 20.01.2020 №2, яким зменшено суму від`ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 347166,66 грн.

Вважаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що придбання позивачем, особою яка здійснює діяльність віднесену законодавством до підприємницької та є зареєстрованим платником ПДВ, транспортних засобів для використання їх у власній господарській діяльності, неможливість державної реєстрації транспортних засобів за фізичними особами-підприємцями не позбавляє права таку особу на податковий кредит за операціями з придбання транспортних засобів, за умови дотримання порядку його формування, визначеного ПК України. Судом першої інстанції встановлено, що придбаний позивачем автомобіль було використано ФОП ОСОБА_1 у власній господарській діяльності з метою отримання прибутку, а тому правомірно сформовано податковий кредит та заявлено до бюджетного відшкодування суму податку на додану вартість сплачену продавцю під час придбання товару, що свідчить про відсутність правових підстав для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За положеннями пункту 14.1 статті 14 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу (підпункт 14.1.18).

Податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (підпункт 14.1.181).

Основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 6000 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 6000 гривень і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік) (підпункт 14.1.138).

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Порядок формування податкового кредиту як юридичними особами, так і фізичними особами, зареєстрованими платками ПДВ, врегульований нормами статті 198 ПК України.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (пункт 198.6 статті 198 ПК України).

Згідно з пунктом 200.1 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до підпункту «б» пункту 200.4 статті 200 ПК України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету.

З матеріалів справи встановлено, що до податкового кредиту декларації з ПДВ за жовтень 2019 року ФОП ОСОБА_1 включив суму ПДВ у розмірі 347166,66 грн, сплачену при придбанні легкового автомобіля Audi Q7 3.0 TDI Quattro SL, 2018 року випуску, відповідно до договору купівлі-продажу від 22.10.2019 №ІАЦ383565, укладеного між ТОВ «Інтер Авто Центр» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

На виконання даного договору зазначений легковий автомобіль був переданий позивачу на підставі акта прийому-передачі від 24 жовтня 2019 року.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , легковий автомобіль Audi Q7, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 зареєстрований на ОСОБА_1 , який є його власником.

Придбання позивачем транспортного засобу підтверджено відповідними первинними документами, які видані та заповнені відповідно до вимог законодавства, про що не заперечував відповідач.

Колегія суддів зазначає, що Порядком №1388 встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Відповідно до пункту 6 Порядку №1388 транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС. Транспортні засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Отже, транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Як вбачається з висновків акта перевірки, заперечень відповідача на адміністративний позов та апеляційної скарги, контролюючий орган доводив суду, що визначальним фактором для формування податкового кредиту суб`єктами господарювання - фізичними особами, зареєстрованими платниками податку на додану вартість, при придбанні основних засобів є, як і для платників податку на додану вартість - юридичних осіб, взяття на облік такого майна в якості основних фондів та використання таких засобів в оподатковуваних операціях у межах їх господарської діяльності за наявності належного документального оформлення, підтвердження відповідних витрат та відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку.

При вирішення даної категорії справ Верховний Суд неодноразово зазначав про необхідність дослідження доказів, які є визначальними для правильного вирішення даної справи, а саме щодо порядку ведення обліку доходів та витрат, обліку основних фондів, нарахування амортизації, наявності правильного документального оформлення та підтвердження даних бухгалтерського обліку.

Крім того, визначальною обставиною для визначення правильності формування податкового кредиту для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платника ПДВ є подальше використання таких основних засобів в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності.

Отже визначальним для правильного вирішення справи є встановлення обставини щодо придбання позивачем основних засобів, їх облік, здійснення амортизаційних відрахувань.

Відповідно до пункту 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27 квітня 2000 року №92, визначено, що основні засоби - матеріальні активи, які підприємство утримує з метою використання їх у процесі виробництва або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік).

Згідно з Інструкцією про застосування Плану розрахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року №291, рахунок 10 «Основні засоби» призначено для обліку й узагальнення інформації про наявність та рух власних або отриманих на умовах фінансової оренди об`єктів і орендованих цілісних майнових комплексів, які віднесені до складу основних засобів, а також об`єктів інвестиційної нерухомості.

До основних засобів належать матеріальні активи, які підприємство утримує з метою використання їх у процесі виробництва або постачання товарів і послуг, надання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік).

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум ПДВ до податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності та документальне підтвердження факту понесення витрат на їх придбання.

Для юридичних осіб чи фізичних осіб - підприємців, які є платниками ПДВ, норми ПК України не передбачають будь-яких відмінностей при визначенні сум ПДВ, що підлягають включенню до податкового кредиту такого платника податку та бюджетному відшкодуванню.

Отже, право на податковий кредит у фізичної особи - підприємця, зареєстрованого платником ПДВ, по операції з придбання транспортних засобів, інших основних засобів виникає у разі, якщо такі транспортні засоби придбаваються для використання у межах господарської діяльності в оподатковуваних операціях, та за наявності належного документального підтвердження такого придбання. При цьому в подальшому таке використання повинне підтверджуватися документально.

Якщо товари/необоротні активи починають використовуватися, зокрема, в операціях, що не є господарською діяльністю платника ПДВ (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 ПК України), фізична особа - підприємець зобов`язаний нарахувати зобов`язання за такими активами.

Важливо також звернути увагу, що відповідно до частини першої статті 51 ЦК України, - до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Це положення однаково відноситься до прав і до обов`язків фізичної особи-підприємця.

З матеріалів справи встановлено, що під час проведеної контролюючим органом перевірки СПД ОСОБА_1 не надав жодного документального підтвердження використання придбаного транспортного засобу в оподатковуваних операціях в межах своєї господарської діяльності (договори перевезення, заявки на надання послуг перевезення легковим автотранспортом, платіжних доручень та інших документів на підтвердження оплати позивачем послуг з перевезення автомобілем Audi Q7, шляхових листів, товарно-транспортних накладних, наказів на відрядження, авансових звітів та інш.). Не надано позивачем також документів щодо відображення у бухгалтерському обліку придбаного транспортного засобу, документів щодо амортизації основних засобів і доказів того, чи така амортизація стосувалась придбаного транспортного засобу за наслідками придбання якого позивачем віднесено суми ПДВ до податкового кредиту (Книга обліку доходів і витрат (з нарахуванням амортизації на основні засоби), розрахунку амортизації основних засобів відповідно до вимог статей 144 - 146 ПК України, актів введення в експлуатацію основних засобів та їх списання, розрахунок амортизації до оборотно-сальдової відомості як і самої відомості.

Згідно акта перевірки від 24.12.2019 №516/19-00-33-02/ НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_1 підтверджує, що надані ним документи, які використані при проведенні перевірки достовірні та повернуті йому після закінчення перевірки в повному обсязі, додаткових (інших) документів, що свідчать про діяльність за період, що перевіряється, немає. Під вказаним абзацом акта стоїть підпис суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 .

Доказів подання зауважень чи заперечень на акт перевірки позивач суду не надав.

Щодо долучених позивачем в суді першої інстанції на підтвердження факту використання транспортного засобу з метою отримання доходу від підприємницької діяльності документів, а саме наказу (розпорядження) від 11 листопада 2019 року №1119/1 «Про закріплення автомобіля», подорожніх листів службового легкового автомобіля Ауді Q7 3.0, 2018 року випуску за маршрутами Біла-Київ, Київ -Біла, Біла-Золочів-Рава Руська, Золочів -Рава Руська-Біла, Біла-Кременчук-Київ, Київ-Кременчук-Біла, колегія суддів не може вважати такі належними доказами обґрунтованості позиції позивача у розглядуваній справі з огляду на наступне.

Відповідно до приписів пункту 44.6 статті 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті, платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не подав належних, допустимих та достовірних доказів у судовому процесі на підтвердження факту використання автомобіля Audi Q7 у межах господарської діяльності в оподатковуваних операціях, що свідчить про протиправність віднесення суми ПДВ, сплаченої у вартості вказаного автомобіля, до складу податкового кредиту.

Більше того, колегія суддів зауважує, що ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції позивачем не надано жодних із вище перелічених доказів ведення бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів, в тому числі і автомобіля Audi Q7, які є визначальними при вирішенні даної категорії справ.

Наведені обставини фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 шляхом подання належних, допустимих та достовірних доказів у судовому процесі не спростовано.

Таким чином, колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржене податкове повідомлення- рішення, відповідач діяв в межах своєї компетенції та у відповідності до вимог законодавства, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

А відтак, доводи позивача, які підтримані судом першої інстанції про протиправність оскаржуваного акта індивідуальної дії є помилковими.

Така ж правова позиція у даній категорії справ неодноразово висловлена у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі №823/1274/16, від 23 вересня 2020 року у справі №807/812/16, від 16 жовтня 2020 року у справі №803/846/16.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач вказані вимоги щодо обов`язку довести правомірність свого рішення виконав.

Згідно із частиною першою статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд першої інстанції за результатами розгляду справи прийняв рішення, врахувавши лише позицію позивача, без проведення належного глибинного дослідження всіх необхідних доказів, застосувавши спрощений поверхневий підхід до встановлення фактів.

Враховуючи викладене, оцінивши зібрані докази у сукупності, судова колегія приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги відповідача є підставними і обґрунтованими та спростовують висновки суду першої інстанції.

Таким чином, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, відтак оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 317 КАС України підлягає скасуванню з одночасним прийняттям постанови про відмову в задоволенні адміністративного позову з наведених вище підстав.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст.308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року у справі №500/849/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 26 листопада 2020 року