Справа № 260/2463/20
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 260/2463/20 пров. № А/857/12726/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Хобор Р.Б., Сеник Р.П.

з участю секретаря судового засідання Ратушної М.І.,

представника відповідача Рапіти О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року у справі № 260/2463/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Луцович М.М. 21.09.2020 о 13:21 годині в м. Ужгород Закарпатської області, повний текст судового рішення складено 28.09.2020), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі також ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), у якій просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплат в день звільнення з військової служби ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з квітня 2014 року по день виключення зі списків загону в сумі 15389,48 грн.;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати в день звільнення з військової служби позивачу грошової компенсації замість належного до видачі речового майна в сумі 32741,63 грн.;

- стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в сумі 15389,48 грн.

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в період з 29.04.2020 по 07.07.2020 включно в сумі 33511,10 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплат в день звільнення з військової служби ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з квітня 2014 року по день виключення зі списків загону.

Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати в день звільнення з військової служби позивачу грошової компенсації замість належного до видачі речового майна.

Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 4469,40 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив в апеляційному порядку позивач, який вважає, що оскаржуване рішення прийняте внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову, якою вимоги адміністративного позову задовольнити в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції безпідставно не враховано принцип визначення розміру середнього заробітку, що присуджується судом в разі затримки повного розрахунку при звільненні, застосований в постанові Верховного Суду від 30.10.2019 у справі № 806/2473/18.

Також, з рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач, який подав апеляційну скаргу, зазначивши, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи, просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що протиправна бездіяльність у несвоєчасній виплаті компенсації за неотримане речове майно відсутня, оскільки військова частина фінансується з бюджету та вжила всіх невідкладних заходів для своєчасної виплати такої компенсації позивачу. Вважає, що в даному випадку правовідносини щодо виконання військового обов`язку, проходження військової служби та статусу військовослужбовця регулюються нормами спеціального законодавства, отже норми Кодексу законів про працю України (надалі також - КЗпП України) на дані правовідносини не поширюються. Крім того, зазначив, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Позивач та відповідач не скористалися правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Позивач, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, правом на участь у судовому засіданні не скористався, що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_2 .

Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 від 12.03.2015 року позивач отримав статус учасника бойових дій.

Відповідно до витягу з наказу від 29.04.2020 №209-ОС позивача було виключено зі списків особового складу загону та усіх видів забезпечення з 29.04.2020.

З матеріалів справи слідує, що при звільнені відповідач не виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з квітня 2014 року по день виключення зі списків загону та компенсації за неотримане речове майно, з огляду на що ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ВЧ НОМЕР_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Однак, як встановлено в ході розгляду справи в суді першої інстанції, в подальшому, після виключення позивача зі списків загону, а саме: 21.07.2020 року відповідачем було здійснено виплату позивачеві індексації грошового забезпечення в сумі 11952,10 грн., що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю за липень 2020 року та платіжним дорученням від 21.07.2020 року № 1768.

Також компенсація за неотримане речове майно в розмірі 32250,51 грн. позивачеві була виплачена в червні 2020 року, що підтверджується платіжним дорученням від 15.06.2020 року № 1362 та реєстром перерахувань на особисті вклади від червня 2020 року.

Позивач вважав, що невиплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби свідчить про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а тому за захистом своїх прав та інтересів звернувся до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, всупереч норм чинного законодавства, не здійснив з працівником повного розрахунку при звільненні, чим допустив протиправну бездіяльність, однак, в подальшому, відповідачем добровільно було здійснено виплату позивачеві усієї суми заборгованості, тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача індексації грошового забезпечення слід відмовити. Разом з тим, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 4469,40 грн.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні міркування.

Судовим розглядом встановлено, що спір між сторонами, з приводу стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні виник у зв`язку із тим, що при звільненні із військової служби з позивачем не був проведений своєчасний розрахунок в частині невиплати індексації грошового забезпечення та грошової компенсації за неотримане під час проходження військової служби речове майно.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі також Закон № 2011-XII), у статті першій якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Разом з тим, Законом України № 2011-XII та іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено відповідальність роботодавця за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини шостої статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, у даному випадку, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, апеляційний суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08.02.2018 року у справі № 805/977/16-а, від 04.04.2018 року у справі № 805/5111/15-а та від 07.02.2018 року у справі № 806/535/16.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 року (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що нерозповсюдження на військовослужбовців положень КЗпП України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Аналізуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи ВЧ НОМЕР_1 щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та погоджується з висновком суду першої інстанції, що слід стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Разом з тим, у рішенні суду першої інстанції не проведено конкретного розрахунку суми, яка підлягає виплаті, а лише зобов`язано стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 4469,40 грн. без врахування правових висновків Верховного Суду щодо обов`язку суду визначати дану суму з врахуванням ряду критеріїв, які впливають на такий розмір.

Отже, як встановлено судом апеляційної інстанції, остаточний розрахунок з позивачем було проведено лише 21.07.2020 року, що підтверджується розрахунково-платіжною відомістю за липень 2020 року та платіжним дорученням від 21.07.2020 року № 1768, а тому, за період із 29.04.2020 по день фактичного розрахунку (83 дні) відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за весь період затримки обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (надалі також - Порядок № 100).

Абзацом 3 пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 4 Порядку 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження, згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема одноразові та компенсаційні виплати.

Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п. 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до архівної відомості від 29.05.2020 № 5074 про дохід ОСОБА_1 з січня 2020 року по червень 2020 року, за два останні повні місяці (лютий і березень) нараховано та виплачене грошове забезпечення у такому розмірі: 14361,91 грн за лютий та 14361,91 грн за березень 2020 року, що за два місяці становить 28723,82 грн. Відтак середньоденна заробітна плата становить 478,73 грн (за останні 2 місяці 28723,82 грн /60 календарних днів за останні два повні місяці лютий та березень 2020 року.

Щодо кількості днів затримки розрахунку при звільнені, то така складає 83 календарні дні (з 29.04.2020 по 21.07.2020), оскільки відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З метою застосування належного способу захисту порушеного права позивача апеляційний суд бере до уваги дату фактичного розрахунку з позивачем, якою є 21.07.2020 (а не 07.07.2020 як зазначає позивач у позовній заяві) відповідно до платіжного доручення від 21.07.2020 року № 1768.

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить 39734,62 грн (478,73 х 83 = 39734,62).

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Однак, при прийнятті судового рішення суд зобов`язаний врахувати положення частини другої статті 117 КЗпП України, яка передбачає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. При цьому, положенням вказаної частини передбачено, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до статті 221 КЗпП України, пункту 2 частини першої статті 19 КАС України до органів, які розглядають вказану категорію спорів по суті, віднесено суди.

Отож, ухвалюючи рішення за позовною вимогою стосовно зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату середньої заробітної плати/грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, у разі часткового задоволення позову щодо розміру належної працівнику виплати при звільненні, або незначного розміру такої затриманої виплати в порівнянні із сумою, яка підлягала виплаті працівнику при звільненні, саме на суд покладено обов`язок визначити певний розмір належного позивачу відшкодування за статтею 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум.

Згідно пункту 94.5. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц «для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».

Згідно даних, розміщених на офіційному сайті НБУ за адресою https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/ середньозважена облікова ставка за кредитами: з 29.04.2020 по 11.06.2020 8,0% річних; з 12.06.2020 по 21.07.2020 становила 6,0% річних.

З огляду на обсяг несвоєчасно проведеного розрахунку при звільненні зі служби приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 308,43 грн.

Розрахунок:

1) 8,0% річних/365 днів року=0,021% ставка за кредитом один календарний день.

(сума боргу за період з 29.04.2020 по 11.06.2020 (43 днів) в розмірі 20585,39 грн х 0.021%) х 35 днів = 185,88 грн.

2) 6% річних/365 днів року=0,016% ставка за кредитом один календарний день;

(сума боргу за період з 12.06.2020 по 21.07.2020 в розмірі 19149,20 грн х 0.016%) х 193 днів = 122,55 грн.

Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат 308,43 грн (185,88 грн.+ 122,55 грн.).

Також, враховуючи, що невиплачена станом на день звільнення індексація грошового забезпечення становить 11952,10 грн, яка виплачена через 83 календарних днів (55 робочих днів) і є меншою ніж середній заробіток за весь час затримки розрахунку (39734,62 грн), суд апеляційної інстанції вважає за потрібне провести розрахунки із застосуванням до даних правовідносин принципу співмірності.

Зокрема, істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 11952,10 грн / 39734,62 грн. (сума виплаченої індексації грошового забезпечення /середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,30079. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 478,73 грн (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,30079 х 55 (робочих днів затримки розрахунку) = 7920,06 грн.

Зважаючи на розмір простроченої заборгованості щодо виплати при звільненні всіх належних сум, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд апеляційної інстанції з огляду на приведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду та викладені обставини, з врахуванням принципу справедливості та співмірності дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у сумі 8228,49 грн.

Тому у відповідній частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні з ухваленням рішення про задоволення позовних вимог про стягнення за статтею 117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні позивача відшкодування у сумі 8228,49 грн.

Колегія суддів зазначає, що в межах цих правовідносин спірним також є питання наявності у позивача права на стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, право на стягнення якого, як вважає позивач, виникло у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Таким чином, компенсація за неотримане речове майно не входить до грошового забезпечення військовослужбовця, оскільки, закупівля речового майна здійснюється незалежно від виплати грошового забезпечення і лише при незабезпеченні військовослужбовця речовим майном, відповідно до пункту 7 Порядку № 178 здійснюється виплата грошової компенсації.

Тобто, компенсація за речове майно не є складовою заробітної плати, а тому на суму належної компенсації не розповсюджуються вимоги статті 116, 117 КЗпП України щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку (виплати компенсації) при звільненні військовослужбовця.

Таким чином, предметом цього адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що не входить до структури заробітної плати (грошового забезпечення).

Вказана позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 по справі № 620/1982/19 (провадження № К/9901/33237/19).

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

На підставі наведених вище обставин, колегія суддів дійшла до висновку про безпідставність вимог позивача в частині стягнення з ВЧ НОМЕР_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно) з військової служби в період з 29.04.2020 по 07.07.2020 включно в сумі 33511,10 грн.

В частині доводів відповідача про відсутність бюджетного фінансування на здійснення виплат при звільненні з військової служби індексації грошового забезпечення та компенсації за неотримане речове майно, колегія суддів враховує наступне.

Частинами першою та другою статті 51 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прямо визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, пенсіонери з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.

Водночас, як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Слід наголосити й на тому, що самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

В аспекті наведеного, колегія суддів наголошує на тому, що відповідачем не представлено будь-яких доказів того, що ним вживалися заходи для своєчасного розрахунку з позивачем (в тому числі звернення щодо збільшення бюджетних асигнувань тощо). При цьому, фактично розрахунок з позивачем проведено несвоєчасно.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо протиправності непроведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби у встановлені строки.

Апеляційний суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів апелянтів), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча, пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Право на вмотивованість судового рішення, яке є складовою права на справедливий суд, не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає частково.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з частиною четвертою статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зобов`язання стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, проте не провів розрахунку розміру суми, яка підлягає виплаті, то рішення суду першої інстанції підлягає доповненню вищевикладеними розрахунками середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зміні резолютивної частини.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року у справі № 260/2463/20 змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 8228,49 (вісім тисяч двісті двадцять вісім гривень 49 копійок) грн.».

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Р. П. Сеник
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 26.11.2020