Справа № 260/2228/20
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 260/2228/20 пров. № А/857/11077/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Ніколіна В.В., Пліша М.А.,

за участю секретаря судових засідань Михальської М. Р.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року (головуючий суддя: Іванчулинець Д.В., місце ухвалення - м. Ужгород, дата складення повного тексту рішення 05.08.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 , 10.06.2020 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної додаткової відпустки, в період 2019, 2020, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю та стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 50000 грн моральної шкоди.

Обґрунтовує позов тим, що розрахунок проведений з ним при його звільненні не містив компенсації за невикористані додаткові відпустки, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю за 2019 та 2020 роки. Відповідь на рапорт позивача про виплату такої компенсації була негативною, а з її змісту вбачається, що виплата компенсації при звільненні за їх невикористання неможлива, оскільки позивач не є батьком одинаком та в посвідченні дитини з інвалідністю не вказано групу інвалідності підгрупи А І групи. Вважає, що має місце факт порушення з боку суб`єкта владних повноважень інтересів позивача. Також, звертає увагу, що окрім порушень, вказаних у позові, мало місце завдання позивачу моральної шкоди.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року позов задоволено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, а тому просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що для отримання додаткової соціальної відпустки та відповідно отримання компенсації за таку відпустку, необхідно надати докази, які встановлюють факт відсутності матері у вихованні дитини, так як це прямо передбачено ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки», однак таких доказів позивачем не наведено, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Позивачем, 12.11.2020 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, розгляд справи проводити без його участі.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.

У відповідності до ч. 4 ст. 229 і ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про дату, час, місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що під час перебування на військовій службі, рапортом від 18.11.2019 позивачем, повідомлено відповідача про його сімейний стан та наявність у нього на повному утриманні і вихованні, без участі матері, дитини з інвалідністю, - його сина ОСОБА_2 . До вказаного рапорту, позивач додав наступні документи: копію свідоцтва про народження дитини; копію посвідчення дитини з інвалідністю; копію висновка ЛЛК про хворобу дитини.

У змісті зазначеного рапорту позивач вказав про факт розлучення з дружиною на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29.08.2019 та повідомив відповідача про те, що згідно ст. 5 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивачу, як батьку, який виховує дитину (дитину з інвалідністю) без матері надаються пільги, передбачені законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 10.03.2020 позивача звільнено з військової служби в запас, за станом здоров`я на підставі висновку військово лікарської комісії про непридатність до військової служби.

Позивач 24 березня 2020 року, звернувся з рапортом вх. № 2111 до командира військової частини НОМЕР_1 про виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, у томі числі, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю. До вказаного рапорту було додано наступні документи: копію посвідчення учасника бойових дій; копія посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни; копія рішення суду про розлучення; копія свідоцтва про народження дитини; копія посвідчення дитини з інвалідністю.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 91 від 09 квітня 2020 року, позивач був виключений із списків особового складу військової частини з проведеним розрахунком та виплатою відповідних сум грошових коштів при звільненні.

Разом з тим, розрахунок проведений з позивачем при звільненні не містив компенсації за невикористані додаткові відпустки, як батьку, який виховує дитину без матері, а також батьку, який виховує дитину з інвалідністю за 2019 та 2020 роки.

У відповіді на рапорт позивача від 24.03.2020 вх. № 2111 про виплату такої компенсації, відповідач вказав, що додаток № 5, а саме: копія посвідчення дитини з інвалідністю серії НОМЕР_3 не містить відомостей, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. У рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.08.2019 по справі № 303/2995/19 судом не встановлено факту не участі матері у вихованні дитини та не позбавленої батьківських прав.

Позивач 30 квітня 2020 року звернувся до відповідача із заявою, в якій просив переглянути зміст наданої відповіді та виплатити грошову компенсацію за вказані невикористані додаткові відпустки.

Позивачем 12 травня 2020 року, отримано відповідь на заяву № 150/53/478, якою відповідачем було повідомлено про відмову у розгляді питання з вище вказаних підстав та рекомендовано звернутися до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батько, який виховує дитину без матері та батько, який виховує дитину з інвалідністю.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно ч. 2 ст. 19 Закон № 504/96-ВР, жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

Відповідно ч. 4 ст. 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця. (абз. 3 ч. 4 ст. 101 № 2011-ХІІ).

Згідно ч. 8 ст. 101 № 2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом 3 ч. 14 ст. 101 № 2011-ХІІ, передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до ч. 17 ст. 101 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно ч. 18 ст. 101 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до п. 19 ст. 101 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Системний аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Однак, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Суд апеляційної інстанції, зазначає, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до ч. 19 ст. 101 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Однак, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується ч. 8 ст. 101 № 2011-ХІІ та ч. 2 ст. 19 Закон № 504/96-ВР.

Згідно матеріалів справи, розрахунок проведений з позивачем при звільненні з військової служби не містив компенсації за невикористані додаткові відпустки, як батьку, який виховує дитину без матері та батьку, який виховує дитину з інвалідністю за 2019 та 2020 роки.

У відповіді на рапорт позивача від 24.03.2020 вх. № 2111 про виплату такої компенсації, відповідач вказав, що додаток № 5, а саме: копія посвідчення дитини з інвалідністю серії НОМЕР_3 не містить відомостей, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. У рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.08.2019 по справі № 303/2995/19 судом не встановлено факту не участі матері у вихованні дитини та не позбавлено батьківських прав.

Позивач 30 квітня 2020 року звернувся до відповідача із заявою, в якій просив переглянути зміст наданої відповіді та виплатити грошову компенсацію за вказані невикористані додаткові відпустки, однак відповідачем повторно повідомлено про відмову у розгляді вказаного питання.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 25 квітня 2006 року ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9).

Згідно з даними посвідчення серії НОМЕР_3 від 08.11.2019 ОСОБА_2 є дитиною-інвалідом, законним представником якого є ОСОБА_1 (а. с. 15).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.08.2019 справа № 303/2995/19 (а. с. 32-35, яке згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень набрало законної 01.10.2019 https://reyestr.court.gov.ua/Review/83912787), розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 16 липня 2005 року Мукачівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис № 273. Місце проживання дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити з батьком - ОСОБА_1 . Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини з усіх видів її доходів щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 10.05.2019 та до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Проаналізувавши вищенаведене судове рішення, яке в силу ч. 4 ст. 78 КАС України має преюдиційне значення при розгляді цієї справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки таким встановлено відсутність участі матері в утриманні і вихованні дитини та визначено місце проживання дитини ( ОСОБА_2 ) з позивачем, отже останній має право, відповідно до ч. 2 ст. 19 Закон № 504/96-ВР, на додаткову оплачувану відпустка, як батько, який виховує дитину без матері.

У свою чергу, оскільки в матеріалах справи відсутні дані, що така відпустка надавалася або виплачувала компенсація за її невикористання, позивач має право на грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період 2019 року, як батьку, який виховує дитину без матері.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, позивачем не оскаржується в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, отже предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення, лише в частині задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов необхідно задовольнити частково.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

Таким чином, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 313, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року у справі № 260/2228/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. В. Ніколін
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 26.11.2020.