Справа № 260/2171/20
Суддя: Скраль Т.В.
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2020 рокум. Ужгород№ 260/2171/20

Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Скраль Т.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (89600, Закарпатська область, м. Мукачево, вул. Недецеї, 45, ) про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
03 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), якою просить зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 лютого 2019 року по дату ухвалення судового рішення.

09 червня 2020 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду відкрито провадження по даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

31 липня 2020 року ухвалою суду відкладено розгляд справи та витребувано від Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) довідку про розмір заробітної плати (грошового забезпечення) ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню та розрахунок невиплаченої грошової компенсації за невикористані у 2015-2019 роках дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби на підставі рішення від 07 травня 2020 року по справі № 260/453/20.

27 серпня 2020 року ухвалою суду повторно витребувано від Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) довідку про розмір заробітної плати (грошового забезпечення) ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню та розрахунок невиплаченої грошової компенсації за невикористані у 2015-2019 роках дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби на підставі рішення від 07 травня 2020 року по справі № 260/453/20.

03 листопада 2020 року ухвалою суду витребувано від Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) належним чином засвідчену копію платіжного доручення про виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані у 2015-2019 роках дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій на підставі рішення від 07 травня 2020 року по справі № 260/453/20 із зазначенням конкретної дати здійсненої виплати.

18 листопада 2020 року ухвалою суду повторно витребувано від Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) належним чином засвідчену копію платіжного доручення № 1185 від 25 червня 2020 року або оригінал платіжного доручення із наявністю відмітки про дату проведення такої операції банком.

1. Позиції сторін.

Позивач свої позовні вимоги аргументував тим, що 12 лютого 2019 року був звільнений зі служби у зв`язку із закінченням строку контракту згідно з наказом від 12.02.2019 року № 59-ОС. У порушення пунктів 292, 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року № 1115/2009 на день звільнення та виключення зі списків особового складу частини усі необхідні розрахунки з позивачем проведені не були, а саме: не була виплачена індексація грошового забезпечення та не була виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015- 2019 років. Зважаючи на вищевикладені обставини, позивач вважає, що у зв`язку з несвоєчасним проведення повного розрахунку при звільненні, він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки такої виплати, а тому позивач звернувся до суду за захистом свого, як він вважає порушеного права.

30 червня 2020 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, згідно якого такий заперечує проти задоволення позову. Так, представник відповідача зазначив, що спір пов`язаний із проходженням публічної служби, а тому позивач звернувся із даними позовом із пропущенням місячного строку звернення до суду. Крім того, в обґрунтування своєї правової позиції відповідач посилається і на те, що Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009. Вищезазначене положення не містять норми щодо порядку та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби. Зазначає, що Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 18.12.2018 (справа №820/4619/16) вказав, що за загальним правилом норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

2. Обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що 12 лютого 2019 року наказом начальника 27 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 59-ОС звільнено з військової служби за підпунктом а (у зв`язку із закінченням строку контракту) пунктом 2 частиною 5 статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби майстра - начальника групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби Велика Бийгань (тип В) відділу прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_4 І категорії (тип Б) з правом носіння військової форми одягу, (а.с. 9).

06 квітня 2020 року листом № 11/Б-18 відповідач проінформував ОСОБА_1 , що за ст.. 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація проводиться в порядку визначено Законом України. Індексація грошового забезпечення за період проходження військової служби у Мукачівському прикордонному загоні буде виплачена в повному обсязі, (а.с. 10).

28 квітня 2020 року військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховані кошти в сумі 3 204,04 грн., (а.с. 11).

07 травня 2020 року рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду по справі № 260/453/20 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2015-2019 роках дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2015-2019 роках дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Вказане рішення набрало законної сили

26 червня 2020 року відповідно до платіжного доручення № 1185 ОСОБА_1 відповідачем виплачено компенсацію за невикористані у 2015-2019 роках дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 27 533,58 грн., (а.с. 82-83).

Вважаючи дії відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані у 2015-2019 роках дні додаткової відпустки протиправними, звернувся з даним адміністративним позовом до суду для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 лютого 2019 року по дату ухвалення судового рішення.

3. Мотиви суду та норми права, застосовані судом.

Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються Конституцією України та КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

ЄСПЛ трактує поняття «якість закону» таким чином, а саме - національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. А роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року «Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32, «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року «Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65).

Разом з ти, як слідує із змісту рішенні ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I).

Разом з тим статтею 116 та 117 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Правова позиція з вказаного питання висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 та №810/451/17 від 13.05.2020 року яка є обов`язковою для врахування судами інших інстанцій.

Також Велика Палата Верховного Суду у вказаних постановах зазначила, що «з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, про що відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц зазначено, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному судовому рішенні вказала, що відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованому у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати такі критерії:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з частиною шостою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди враховують висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду, навіть якщо аналогічні висновки Верховний Суд України сформулював також при розгляді інших справ (див. пункти 50, 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 161/12771/15-ц).

Згідно пункту 94.5. постанови ВП Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц «для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя».

12 лютого 2019 року наказом начальника 27 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 59-ОС звільнено з військової служби за підпунктом а (у зв`язку із закінченням строку контракту) пунктом 2 частиною 5 статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас старшого прапорщика ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби майстра - начальника групи інспекторів прикордонної служби відділення інспекторів прикордонної служби Велика Бийгань (тип В) відділу прикордонної служби Лужанка І категорії (тип Б) з правом носіння військової форми одягу, (а.с. 9).

07 травня 2020 року рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду по справі № 260/453/20 позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_5 (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2015-2019 роках дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані у 2015-2019 роках дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

26 червня 2020 року відповідно до платіжного доручення № 1185 від 25 червня 2020 року, ОСОБА_1 відповідачем виплачено компенсацію за невикористані у 2015-2019 роках дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у сумі 27 533,58 грн., (а.с. 82-83).

Таким чином, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 13 лютого 2019 року по 26 червня 2020 року.

Згідно з даними, які розміщені на офіційному сайті Національного банку України за адресою: https: bank.gov.ua/markets/interest-rates/ середньозважена облікова ставка за кредитами: з 12.02.2019 по 25.04.19 18%, з 26.04.19 по 18.07.19 17,5%, з 19.07.19 по 05.09.19 17%, з 06.09.19 по 24.10.19 16,5 %, з 25.10.19 по 12.12.19 15,5%, з 13.12.19 по 30.01.20 13,5% річних, з 31.01.20 по 12.03.20 11%, з 13.03.20 по 23.04.20 10%, з 24.04.20 по 11.06.20 8%, з 12.06.20 по 26.06.20 6 %.

Виходячи з обсягу несвоєчасно виплаченої грошової компенсації за невикористані у 2015-2019 роках дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій (27533,58 грн.) приблизна оцінка розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні у спірних правовідносинах, які розумно можна було би передбачити на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами можна розрахувати як розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, що становить 5 459,91 грн., тобто:

- 18% річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 27 533,58 грн. х 0,05%) х 73 дні = 1 004,98 грн.;

- 17,5% річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 27 533,58 грн. х 0,05%) х 84 дні = 1 156,41 грн.;

- 17% річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 27 533,58 грн. х 0,05%) х 49 днів = 674,57 грн.;

- 16,5 %, річних / 365 днів року = 0,05% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 27 533,58 грн. х 0,05%) х 49 днів = 674,57грн.;

- 15,5% річних / 365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 27 533,58 грн. х 0,04%) х 49 днів = 539,66 грн.;

- 13,5% річних / 365 днів року = 0,04% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 27 533,58 грн. х 0,04%) х 49 днів = 539,67 грн.;

- 11% річних / 365 днів року = 0,03% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 27 533,58 грн. х 0,03%) х 42 дні = 346,92 грн.;

- 10% річних / 365 днів року = 0,03% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 27 533,58 грн. х 0,03%) х 42 дні = 346,92 грн.;

- 8% річних / 365 днів року = 0,02% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 27 533,58 грн. х 0,02%) х 17 днів = 93,61 грн.;

- 6 % річних / 365 днів року = 0,02% ставка за кредитом один календарний день (сума боргу в розмірі 27 533,58 грн. х 0,02%) х 15 днів = 82,60 грн.;

Загальна сума розміру ймовірних майнових втрат становить: 1 004,98 грн. + 1 156,41 грн. + 674,57 грн. + 674,57грн.+ 539,66 грн. + 539,67 грн. + 346,92 грн. + 346,92 грн. + 93,61 грн. + 82,60 грн. = 5 459,91 грн.

Таким чином, враховуючи заявлену до стягнення суму середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, наведену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, розмір компенсації у сумі 5 459,91 грн.

Крім цього, слід вказати, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначив Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, Конституційний Суд України визначив, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

В аспекті спірних правовідносин суд приходить до висновку, що оскільки позивач звернувся з позовом про захист трудових прав, а КАС України передбачає, що інші закони можуть встановлювати інші строки звернення до суду, то є достатні підстави для застосування положень статті 233 КЗпП в цій частині.

Саме така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №802/28/16-а, від 20 червня 2018 року у справі №823/761/17, від 25 липня 2019 року у справі №2140/1471/18, від 10 жовтня 2019 року у справі №369/10046/18, від 12 серпня 2020 року у справі №400/3151/19.

У постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного тлумачення положень статей 233, 116, 117 КЗпП України, враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Лише після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку, визначеного частиною першої статті 233 КЗпП України.

Враховуючи, що на момент звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, натомість такий проведений відповідачем лише 26 червня 2020 року на виконання судового рішення у справі № 260/453/20, суд вважає, що саме з дати проведення фактичного розрахунку 26 червня 2020 року розпочався відлік тримісячного строку звернення до суду, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, що свідчить про безпідставність доводів відповідача в частині наявності підстав для залишення позову без розгляду.

Відповідно до статті 2 частини 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 частини 1 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України,суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, доступність, достовірність кожного доказу окремо, на достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупність, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, які підлягають до часткового задоволення, з вище визначених судом підстав.

Зважаючи на те, що позивача від сплати судового збору звільнено, підстави для вирішення питання щодо відшкодування судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 90, 229, 242-246, 255 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

2. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) АДРЕСА_2 , ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 лютого 2019 року по 26 червня 2020 року у розмірі 5 459,91 грн. (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять гривень 91 коп.).

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 25 листопада 2020 року.

СуддяТ.В.Скраль