Справа № 640/2874/19
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2874/19 Суддя першої інстанції: Смолій І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Департаменту патрульної поліції на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправними дій та стягнення суми,

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просить стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України суму невиплаченої заробітної плати (грошового забезпечення) за 13 робочих днів за грудень 2017 року у розмірі 4 427,70 грн, стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати (грошового забезпечення) з дати звільнення - 13.12.2017 р. по день фактичного перерахунку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено законодавство про оплату праці та право позивача на своєчасне отримання винагороди за працю.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.06.2020 р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 суму невиплаченої заробітної плати (грошового забезпечення) за 13 днів за грудень 2017 року, у розмірі 4 427,70 грн. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 19.02.2019 р. по 10.07.2019 р. в розмірі 49 675,71 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій він просить задовольнити апеляційну скаргу. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.06.2020 р. у справі № 640/2874/19 в частині частково задоволених позовних вимог змінити, стягнути на користь ОСОБА_1 з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати (грошове забезпечення) з дати звільнення - 13.12.2017 р. по день фактичного розрахунку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції не розрахував та не стягнув середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні від 14.12.2017 р. по день ухвалення рішення від 26.06.2020 р. по справі № 640/2874/19. Так, на думку апелянта сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні 352,31х926 днів складає 326 239,06 грн станом на 26.06.2020 р.

Таким чином, залишається нестягнутим на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 785 днів, відповідно сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні складає 276 563,35 грн за період 785 днів, в тому числі і за період із 14.12.2017 р. (наступний день після звільнення) по 15.02.2019 р. (429 днів).

Також апелянт вказує на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки матеріали справи не містять належним чином оформленої довіреності на представництво в суді Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Любачевського В.В.

Апеляційну скаргу подано Департаментом патрульної поліції, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що висновки суду першої інстанції про можливість одночасного стягнення як середнього заробітку за час вимушеного прогулу так і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними, оскільки зазначене призведе до стягнення подвійного середнього заробітку та це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Зазначає, що у період часу з 13.12.2017 р. по 10.07.2019 р. у Департаменту патрульної поліції були відсутні обов`язок та підстави виплачувати позивачу суму невиплаченої заробітної плати (грошового забезпечення) за 13 днів за грудень 2017 року тому, що до набрання законної сили рішення суду у справі № 826/320/18, позивач вважався таким, що вчинив прогул у період з 18.06.2017 р. по 05.07.2017 р.

Лише 10.07.2019 р., коли рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.03.2019 р. у справі № 826/320/18 набрало законної сили і наказ Департаменту патрульної поліції від 13.12.2017 р. № 552 о/с в частині звільнення позивача зі служби було скасовано, а позивача було поновлено на службі в поліції з 13.12.2017 р. у Департаменту патрульної поліції з`явилася підстава та обов`язок виплатити позивачу грошове забезпечення за період часу з 01.12.2017 р. по 13.12.2017 р. Також апелянт вказує на те, що з позивачем було здійснено повний розрахунок.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції, в якому просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції. Вважає, що апеляційну скаргу підписано особою, яка не має повноважень на представництво. Інші доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до того, що відповідач повинен відшкодувати позивачу грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив службу на посаді поліцейського роти № 1 батальйону №4 Управління патрульної поліції у місті Києві.

Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 13.12.2017 року № 552 о/с позивача, в званні старший лейтенант поліції, було звільнено зі служби в Національній поліції України.

Станом на день звільнення 13.12.2017 року вислуга років позивача у календарному обчисленні складає 2 роки 6 місяців 28 днів.

При звільненні позивач наголошував на тому, що за 13 повних відпрацьованих днів він мав право отримати 4 427,70 грн одноразової грошової допомоги, проте відповідачем відповідна допомога при звільнені виплачена не була.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.03.2019 року, залишеною без змін ухвалою Шостого апеляційний адміністративний суд від 10.07.2019 року, по справі №826/320/18 адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 05.12.2017 року № 1852 в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції; визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 13.12.2017 року №552 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції; визнано протиправним та скасовано наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 20.03.2018 року №242 о/с «Про внесення змін до деяких наказів Департаменту патрульної поліції» в частині зміни дати звільнення ОСОБА_1 у наказі Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 13.12.2017 року №552 о/с; поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора роти №1 батальйону № 4 полку № 2 (з обслуговування лівого берега) Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України; стягнуто на користь ОСОБА_1 з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в сумі 157 482,57 грн; звернуто до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора роти №1 батальйону №4 полку №2 (з обслуговування лівого берега) Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України; звернуто до негайного виконання рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 10 745,31 грн.

Зважаючи на те, що сума грошового забезпечення в розмірі 4 427,70 грн за 13 днів за грудень 2017 року не була виплачена позивачу, він звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що у день звільнення позивача зі служби 13.12.2017 року, відповідачем не було виплачено всією суми, що підлягала виплаті при звільненні, а саме: грошове забезпечення за 13 відпрацьованих днів.

Виходячи із обставин справи, принципів законності та справедливості, зважаючи на те, що позивач мав право на звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при розгляді вимог щодо невиплати належних йому сум, проте не скористався ним, суд першої інстанції визнав за необхідне стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за період з дня звернення до суду з відповідним позовом - 19.02.2019 року по день набрання законної сили постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.03.2019 року, а саме - 10.07.2019 року, що становить 141 день (4 місяці 21 день) в розмірі 49 675,71 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить із наступного.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України).

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Судом першої інстанції встановлено, що у день звільнення позивача зі служби 13.12.2017 року відповідачем не було виплачено всі суми, що підлягали виплаті при звільненні, а саме: грошове забезпечення за 13 відпрацьованих днів.

Доказів щодо виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідачем суду надано не було, а відтак відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно з наявною в матеріалах справи довідки про доходи позивача за 2017 рік позивачу за період проходження служби було нараховано грошове забезпечення за останні два місяці перед звільненням: за жовтень 2017 року - 10 558,38 грн., за листопад 2017 року - 10 932,23 грн.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 місяці перед звільненням складає 352,31 грн (21 490,61 грн/61 день).

З огляду на викладене, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, обчислена в повному обсязі за період з 14.12.2017 року (наступний день після звільнення) по 15.02.2019 року (день звернення до суду з відповідним позовом) (429 днів) складає 151 140,99 грн. (352,31 грн х 429 днів).

Вирішуючи питання щодо розміру компенсації, яка має бути виплачена позивачу за пероід затримки розрахунку під час звільнення, судом першої інстанції було застосовано принцип співмірності. Судом зазначено, що оскільки позивач мав право на звернення з вимогою про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при розгляді вимог щодо невиплати належних йому сум, проте не скористався ним, на користь позивача слід стягнути суму середнього заробітку за період з дня звернення до суду з відповідним позовом - 19.02.2019 року по день набрання законної сили постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.03.2019 року, а саме - 10.07.2019 року, що становить 141 день (4 місяці 21 день). А отже, сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок, яка буде співмірною з урахуванням усіх обставин справи, становитиме 49 675,71 грн.

Колегія суддів не може погодитися із таким розрахунком, оскільки положеннями ст. 117 КЗпП України чітко передбачено, що виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснюється за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення їх точного розміру. Суд має орієнтовано оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 р. у справі № 821/1083/17 зазначила, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення із вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини спору, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 р. у справі № 761/9584/15-ц.

Виходячи із вищевикладеного, слід дійти висновку, що з урахуванням конкретних обставин у справі, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково.

Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні суд враховує, що позивач є менш захищеною по відношенню до відповідача, стороною відносин публічної служби. Водночас у вказаних відносинах і позивач має діяти добросовісно щодо реалізації свої прав, а інтереси іншої сторони мають також бути враховані.

Отже, відносини публічної служби як різновид трудових відносин повинні ґрунтуватися на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у позивача можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми як відповідальність за несвоєчасний розрахунок під час звільнення спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання щодо виплати середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків службовцем.

З матеріалів справи вбачається, що 13.12.2017 р. відповідач не виплатив позивачу грошове забезпечення у розмірі 4 427,70 грн, а тому позивач просить суд стягнути з відповідача компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 326 239,06 грн за 926 днів.

Вирішуючи питання щодо розміру сум, які підлягають відшкодуванню позивачу за період затримки виплати грошового забезпечення, колегія суддів вважає за необхідне застосувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 26.06.2019 р. у справі № 761/9584/15-ц, відповідно до якої для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, можливо застосовувати дані Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки з яких можна розраховувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя.

З аналізу даних розміщених на офіційному сайті Національного банку України можна встановити розмір облікової ставки НБУ у відсотках річних за конкретний період та відповідно вирахувати суму середнього заробітку позивача, який підлягає відшкодуванню за період затримки розрахунку.

З аналізу даних розміщених на офіційному сайті Національного банку України встановлено, що на дату звільнення позивача (13.12.2017 р.) розмір облікової ставки НБУ становив 14,5 % річних.

Станом на 13.12.2017 р. позивачу не виплачено грошове забезпечення в сумі 4 427,70 грн, що у грудні 2017 року 14,5 % річних від цієї суми становитиме 642,01 грн (53,50 грн в місяць), станом на 01 січня 2018 року 14,5% річних - 642,01 грн (53,50 грн в місяць), на 01 січня 2019 року 18 % річних - 796,98 грн (66,41 грн в місяць), станом на 01 січня 2020 року 13,5% - 597,73 грн (49,81 грн в місяць), а враховуючи загальний період затримки розрахунків (із 14.12.2017 по 26.06.2020, що становить 31 місяць (2017 (53,50)+ 2018 (642)+2019 (796,92)+2020 (597,72))=2090,14 грн.

Таким чином, з огляду на характер цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідає критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення виплати належних позивачу сум при звільненні в сумі 4 427,70 грн, може вважатися виплата середнього заробітку в розмірі 2090,14 грн, який розраховано із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні (13.12.2017 р.) по час ухвалення рішення Окружним адміністративним судом міста Києва у даній справі (26.06.2020 р.) та приблизного розміру майнових втрат в разі несвоєчасно отриманих сум при звільненні.

В той же час колегія суддів не погоджується із доводами відповідача про те, що у період часу із 13.12.2017 р. по 10.07.2019 р. у відповідача був відсутній обов`язок та підстави виплачувати позивачу суму невиплаченої заробітної плати за 13 днів за грудень 2017 року до набрання законної сили рішенням суду у справі № 826/320/18, оскільки спір про поновлення на роботі жодним чином не впливає на обов`язок відповідача здійснити належний розрахунок із працівником після його звільнення.

Щодо доводів позивача про відсутність повноважень у представника Любачевського В.В. на представництво інтересів Департаменту патрульної поліції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1312 Конституції України, законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Згідно з ч. 2 ст. 57 КАС України у справах незначної складності та в інших випадках, визначеним цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до ч. 2 ст. 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

За приписами п.1 та п. 7 ч. 6 ст. 12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо: прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище, стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження.

Зважаючи на те, що позивач обіймав посаду інспектора роти № 1 батальйону № 4 полку № 2 Управління патрульної поліції у м.Києві Департаменту патрульної поліції, відтак позивач в розумінні ст. 50 Закону України «Про запобігання корупції» не є службовою особою, яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище.

За таких обставин, представником Департаменту патрульної поліції у цій справі може бути фізична особа, яка має адміністративну процесуальну дієздатність.

Відповідно до наявної в матеріалах справи належним чином засвідченої довіреності від 28.12.2019 р. № 22546/41/3/01-2019 (діє до 31.12.2020 р.), виданої ОСОБА_2 , його уповноважено начальником ДПП полковником поліції Жуковим Є.О., зокрема, вести справи у всіх судових інстанціях, оскаржувати в апеляційному порядку рішення суду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вказана особа відповідно до положень КАС України є уповноваженою особою на представництво інтересів ДПП у цій справі та має право підписувати та/або подавати позовні заяви.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Таким чином, беручи до уваги те, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального справа, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вирішила згідно ст. 317 КАС України апеляційні скарги задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період із 19.02.2019 р. по 10.07.2019 р. в розмірі 49 675,71 грн та прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення за період із 14.12.2017 р. по 26.06.2020 р. в сумі 2090,14 грн. В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.06.2020 р. є законним та обґрунтованим, а тому його слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати позивача підлягають задоволенню пропорційно задоволеним вимогам, судові витрати відповідача відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Департаменту патрульної поліції Національної поліції України задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2020 року скасувати в частині задоволених позовних вимог про стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період із 19.02.2019 р. по 10.07.2019 р. в розмірі 49 675,71 грн та прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період із 14 грудня 2017 року по 26 червня 2020 року в сумі 2 090,14 (дві тисячі дев`яносто) гривень 14 копійок.

В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 червня 2020 року залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 630,60 (шістсот тридцять) гривень 60 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції Національної поліції України ().

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О. Костюк

М.І. Кобаль