Справа № 380/6064/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/6064/20 пров. № А/857/11434/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу представника Дзундзи Юрія Романовича, діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.08.2020р. в адміністративній справі за позовом представника ОСОБА_2 , діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку учасника бойових дій (суддя суду І інстанції: Кухар Н.А., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 27.08.2020р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 27.08.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

24.07.2020р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) представник Дзундза Ю.Р., діючий на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини /ВЧ/ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік (42 дні), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 09.08.2017р.;

зобов`язати відповідача ВЧ НОМЕР_1 виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні (42 дні) додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік (28 днів), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 09.08.2017р. (а.с.1-3).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.13 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.08.2020р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність відповідача ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки ОСОБА_1 як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік (36 днів), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 09.08.2017р.; зобов`язано відповідача ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій з 2015 року по 2017 рік (36 днів), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 09.08.2017р. (а.с.23-26).

Не погодившись з винесеним судовим рішенням, його оскаржив представник Дзундза Ю.Р., діючий на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , який покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та заявлений позов задовольнити (а.с.31-32).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що всупереч вимогам п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та п.1 ст.4 Закону України «Про відпустки» суд ототожнює щорічну основну відпустку, яка надається відповідно до відпрацьованого (прослуженого) часу, з додатковою відпусткою, як учаснику бойових дій, яка надається понад щорічну основну відпустку терміном 14 календарних днів, через що дійшов до помилкового визначення кількості днів додаткової відпуски, належної позивачу. Така додаткова відпустка надається за календарний рік, а право на її отримання не залежить від відпрацьованого часу в календарному році.

Статус учасника бойових дій, а також право на отримання додаткової відпуски, позивач набув 15.05.2015р., що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_2 .

Таким чином, за період проходження служби у Збройних Силах України позивач не використав 42 календарних дні (з 2015 по 2017 рік) додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідач ВЧ НОМЕР_1 скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що судом першої інстанції вірно обчислено кількість календарних днів невикористаної позивачем додаткової відпустки учасника бойових дій (а.с.38-40).

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у ВЧ НОМЕР_1 з 09.10.2012р. по 09.08.2017р.

В 2015 році позивач отримав статус учасника бойових дій, що стверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 15.05.2017р. (а.с.7).

З часу отримання статусу учасника бойових дій (з 2015 року) і до звільнення з військової служби 09.08.2017р. (наказ № 167 від 09.08.2017р. а.с.6) позивачеві не надавалась додаткова відпустка із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. При звільненні позивача з військової служби відповідач також не виплатив йому грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої для учасників бойових дій.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Відтак, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, відповідно до ч.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Водночас, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Отже, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідач протиправно не провів з ним розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період 2015-2017 років.

Водночас, припинення додаткової відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на таку відпустку в цілому, яке може бути реалізоване в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Звідси, в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що однак не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання днів такої відпустки при звільненні зі служби.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про те, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткову відпустку за 2015 - 2017 роки, через що набув право на отримання грошової компенсації за таку у зв`язку із звільненням зі служби 09.08.2017р.

При цьому, суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік (36 днів), виходячи з фактично відпрацьованого (прослуженого) часу.

Між тим, наведені висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не в повній мірі відповідають нормам матеріального права, з наступних підстав.

Із змісту позовної заяви слідує, що позивачем заявлено позовні вимоги, що пов`язані із проходженням військової служби, та стосуються нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 09.08.2017р.

Частково задовольняючи заявлений позов та визначаючи тривалість невикористаної додаткової відпустки, суд першої інстанції виходив з того, що її тривалість визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби.

З цих мотивів судом визначено кількість днів невикористаної відпустки 36 днів (2015 рік 14 днів, 2016 рік 14 днів та 2017 рік 8 днів).

Разом з тим, колегія суддів приходить до переконання про те, що такий механізм обчислення тривалості додаткової відпуски не ґрунтується на вимогах діючого законодавства, виходячи з такого.

Згідно із п.12 ст.12 Закону України № 2232-ХІІ від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст.16-2 вказаного Закону учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з п.8 ст.10-1 Закону України № 2011-ХІІ від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім п.14 ст.10-1 вказаного Закону передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п.17 ст.10-1 наведеного Закону в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з п.19 ст.10-1 наведеного Закону надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України № 3543-XII від 21.10.1993р. «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та № 1932-XII від 06.12.1991р. «Про оборону України».

Особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпустки.

Однак Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п.12 ч.1 ст.12 Закону України № 3551-ХІІ від 22.10.1993р. «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.16-2 Закону України «Про відпустки».

Звідси, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України «Про відпустки» та п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Колегія суддів враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом по аналогічній категорії справ, зокрема, в постанові Великої Палати від 21.08.2019р. у справі № 620/4218/18, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при звільненні з військової служби у запас позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015-2017 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

При цьому, важливе значення має визначення правильного періоду, за яких позивач має право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Відповідно до п.2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затв. постановою КМ України № 302 від 12.05.1994р., посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Таким чином, відповідні пільги та компенсації надаються учасникам бойових дій з моменту набуття такого статусу, що підтверджується відповідним посвідчення. При цьому, дата видачі такого посвідчення вказує на момент, з якого особа починає користуватися такими пільгами.

Додаткова відпустка учасника бойових дій не належить до щорічних відпусток, а є пільгою, гарантованою державою.

Оскільки така відпустка не належить до щорічних відпусток, то на неї не поширюються норми, які передбачені для щорічних відпусток, в тому числі щодо поділу на частини, перенесення на інший період.

Як встановлено під час судового розгляду, посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_2 видано позивачу 15.05.2015р.

Таким чином, в розглядуваному випадку позивач, який набув статус учасника бойових дій 15.05.2015р., має право на отримання додаткової відпустки як учаснику бойових дій за періоди 2015-2017 років.

В частині обчислення кількості днів невикористаної відпустки, що підлягають грошовій компенсації на користь позивача, колегія суддів зазначає таке.

Із змісту п.12 ч.1 ст.12 Закону України № 3551-ХІІ від 22.10.1993р. «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.16-2 Закону України «Про відпустки» слідує, що учасникам бойових дій надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 14 календарних днів на рік.

На противагу наведеному, за змістом ст.75 КЗпП України та ст.6 Закону України № 504/96-ВР від 05.11.1996р. «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Отже, щорічна відпустка надається за відпрацьований робочий рік, тоді як додаткова відпустка учасника бойових дій один раз на календарний рік.

Виходячи з наведеного, враховуючи принцип надання розглядуваної додаткової відпустки, слідує послідовний висновок про те, що додаткова відпустка, яка передбачена ст.16-2 Закону України «Про відпустки», надається незалежно від відпрацьованого часу один раз упродовж календарного року; право на цю відпустку не обмежується тривалістю інших відпусток.

Отже, кількість днів невикористаної додаткової відпустки становить 42 дні (2015 рік 14 днів, 2016 рік 14 днів та 2017 рік 14 днів).

Також помилковим є покликання відповідача на п.5 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затв. наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018р., оскільки такий не регулює питання обчислення строків відпусток військовослужбовців.

Водночас, цим пунктом установлено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення.

Наведене поняття «щорічні додаткові відпустки» носить узагальнюючий характер; вказана норма передбачає можливість як надання додаткової відпустки в повному обсязі, так й пропорційно часу, прослуженому в році звільнення, без конкретизації конкретного виду таких відпусток.

За таких обставин наведена норма чітко та однозначно не зазначає про можливість надання додаткової відпуски учаснику бойових дій лише пропорційно часу, прослуженому в році звільнення, а тому така наведені висновки суду не спростовує.

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).

Відповідно до пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Звідси, колегія суддів приходить до переконливого висновку про обґрунтованість та підставність заявленого позову, через що останній підлягає до задоволення в повному обсязі.

В порядку ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат не має.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду в повному обсязі, оскільки її висновки в частині часткового задоволення позову не у повній мірі відповідають вимогам закону, а також виходячи із процесуальної неможливості усунути такі недоліки судового рішення шляхом його часткового скасування або зміни.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, ч.2 ст.313, п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Дзундзи Юрія Романовича, діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27.08.2020р. в адміністративній справі № 380/6064/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений представником Дзундзою Юрієм Романовичем, діючим на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки ОСОБА_1 як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 рік (42 дні), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 09.08.2017р.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій з 2015 по 2017 рік (42 днів), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 09.08.2017р.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 25.11.2020р.