Справа № 280/4668/20
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

11 листопада 2020 року Справа № 280/4668/20 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., при секретарі судового засідання Гопки Л.І.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Рогозін О.В.

представника відповідача - Кондратенко Є.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 )

до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (вул. Північне шосе, буд. 25, м. Запоріжжя, 69032, )

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

13.07.2020р. до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Держпраці у Запорізької області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Запорізькій області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗП3831/648/АВ/П/ТД-ФС від 16 січня 2020 року на фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 у розмірі 125 190,00 грн.

Ухвалою суду від 20.07.2020 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання на 17.08.2020р.

Протокольною ухвалою суду від 17.08.2020р. продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, а підготовче засідання відкладено на 12.10.2020р.

Протокольною ухвалою суду від 12.10.2020р. закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 11.11.2020р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем протиправно та не обґрунтовано за результатами проведеного інспекційного відвідування прийнято постанову, якою на позивача накладено штраф. Так, позивач вважає, що відповідач необґрунтовано встановив наявність фактичних неоформлених трудових відносин позивача з фізичною особою ОСОБА_2 , оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо фіксації факту виконання робіт без укладання трудового договору будь-якою особою. Відповідач, виходячи за межі проведення перевірки запросив інформацію у оперативного підрозділу - УБЗТЛ ГУНП в Запорізькій області, а саме матеріали кримінального провадження ЄРДР 0000157 від 15.05.2019 року. Відповідно до наданого відповідачем «протоколу допиту», є неможливим встановлення обсягу виконаної роботи, визначити чи така робота взагалі виконувалася, чи було фактично допущено особу до виконання робіт. В матеріалах справи відсутнє доручення та дозвіл слідчого на надання документу під назвою «протокол допиту» Відповідачу, що суперечить ст. 86 КПК України в частині допустимості доказів. Позивач зазначає, що на недопустимих доказах не може ґрунтуватися рішення, а саме Акт та постанова про накладення штрафу.

Крім того, позивач вказує на те, що під час проведення інспекційного відвідування, а саме виїзної перевірки яке не може проводитися «заднім числом», а відповідно до направлення проводиться в період часу з 21.11.2019 по 04.12.2019, під час якого було застосовано відео зйомку, та неофіційно працевлаштованих осіб виявлено не було.

Надалі позивач зазначає, що посвідчення документів під назвою «протокол допиту» який був незаконно наданий відповідачу, то документ «згідно з оригіналом» може посвідчувати тільки особа, яка має такий оригінал та має відповідні повноваження на його посвідчення, що повинні бути зазначені у відповідному дорученні.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначив, що під час проведення інспекційного відвідування інспектором Держпраці було встановлено факт використання найманої праці без офіційного працевлаштування, допущена 1 особа до роботи без укладання трудового договору, що є порушенням вимог ст. 21 та ст. 24 КЗпП України. Відповідач зазначає, що до Головного управління надійшов лист Управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми ГУНП у Запорізькій області в якому просило здійснити перевірку ФОП ОСОБА_1 , які надають послуги в кабаре бар «Голий револьвер» з порушенням законодавства по офіційному працевлаштуванню працівників. В ході проведення інспекційного відвідування, були отримані копії протоколів допиту свідків, які були надані в рамках відкритого кримінального провадження внесеного до ЄРДР. Відповідач наголошує на тому, що пояснення є належними доказами, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню та мають вагоме значення для розгляду справи, оскільки при їх отриманні не було істотніх порушень прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України та законами України.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що на підставі інформації, отриманої із Управління боротьби зі злочинами, пов`язаними з торгівлею людьми Головного управління національної поліції у Запорізькій області від 15.11.2019р. №1612/9/03-2019, керівництвом Головного управління було прийнято рішення про необхідність проведення інспекційного відвідування Позивача та видано наказ від 21.11.2019 №2093 про проведення заходу державного нагляду (контролю) фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 . На підставі наказу оформлено направлення від 21.11.2019 №1201 на проведення заходу державного нагляду (контролю). Під час заходу державного нагляду перевірялося наступне: порядок оформлення трудових відносин.

У період з 21.11.2019 по 04.12.2019 інспекторами праці проведено інспекційне відвідування фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , за результатами якого складено акт від 04.12.2019 №ЗП3831/648/АВ.

Відповідно до висновків акту інспекційного відвідування від 04.12.2019 №ЗП3931/648/АВ встановлено порушення позивачем приписів ст. 21 та ст. 24 КЗпП України, а саме відповідач дійшов висновку, що позивач використовує найману працю 1 особи без укладення трудового договору.

16.01.2020р. ГУ Держпраці у Запорізькій області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗП3831/648/АВ/П/ТД-ФС, якою до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 125190,00 грн., за допущення до роботи без укладання трудового договору з 1 особою.

Позивач, не погодившись з постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які визначають, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень..

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

Згідно ч. 5 ст. 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Відповідно до статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці № 81 від 1947 року (далі - Конвенція), інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються.

Згідно статті 16 Конвенції, інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідачем було порушено порядок проведення інспекційного відвідування, оскільки, на думку позивача, не було правових підстав для його проведення, оскільки у разі якщо позивач вважав, що відсутні підстави для проведення інспекційного відвідування, то мав право не допускати інспекторів до проведення інспекційного відвідування, відповідно до положень статті 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Разом з тим, позивач відповідним правом не скористався, а навпаки надавав інспекторам відповідні пояснення та документи необхідні для проведення інспекційного відвідування, у зв`язку з чим дослідженню підлягають саме результатами інспекційного відвідування.

Разом з тим, суд не може погодитись із правомірністю застосування до позивача штрафних санкцій та з обґрунтованістю висновків щодо порушення позивачем вимог ч. 1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України, з огляду на наступне.

Суд зазначає, що визначення трудового договору міститься у частині першій статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України ( в редакції, чинній на час складання спірної постанови) юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Зважаючи на вищевикладене суд звертає увагу на те, що за приписами ст.ст. 24, 265 КЗпП України відповідальність роботодавця наступає тільки у разі фактичного допуску працівника до роботи без укладення трудового договору.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Відповідачем до матеріалів справи не надано доказів щодо фіксації факту виконання робіт без укладання трудового договору будь-якою особою. Відповідно до наданого «протоколу допиту» неможливо встановити обсяг виконаної роботи, визначити чи така робота взагалі виконувалася, чи було фактично допущено особу до виконання робіт. Не надано доказів щодо того, що робота проводилася за розпорядженням Позивача.

Суд зазначає, що відповідачем до матеріалів адміністративної справи не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність між позивачем та громадянкою ОСОБА_3 саме трудових відносин.

Так, до матеріалів справи не надано доказів того, що така особа підлягала правилам внутрішнього трудового розпорядку позивача, доказів того, що ОСОБА_3 щоденно прибувала на визначене робоче місце, тощо.

Також, до суду не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 виплачувалась заробітна плата щомісячно та не залежно від об`єму виконаної роботи.

Опитування ОСОБА_3 відповідачем під час інспекційного відвідування також проведено не було.

Повноваження інспектора праці чітко визначені у п. 6 Про Державну службу України з питань праці, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 р. № 96, та п. 11 Положення, узагальнюючі в яких зазначено, що вони полягають у проведенні перевірочних дій на місті інспекційного відвідування (бесіди, ознайомлення з документами у об`єкта відвідування, фіксування порушень, отримування від органів державної влади, об`єктів відвідування інформацію та матеріали, необхідні для проведення інспекційного відвідування). Повноважень щодо отримання, використання та розповсюдження матеріалів кримінальної справи у інспекторів не має та не передбачено будь-яким із нормативних актів.

Таким чином належними та допустимим доказами порушення суб`єктом відвідування вимог законодавства про працю можуть бути докази, отримані під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, призначених та проведених на підставі Порядку №823, або під час підготовки до його проведення, яка здійснюється після призначення інспекційного відвідування.

В подальшому Відповідач, вийшов за межі проведення перевірки та запросив інформацію у оперативного підрозділу - УБЗТЛ ГУНП в Запорізькій області, а саме матеріали кримінального провадження ЄРДР 0000157 від 15.05.2019 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 КПК України оперативні підрозділи можуть діяти виключно за дорученням слідчого. Відповідно до ст. 86 КПК України допустимим доказом є доказ отриманий у порядку встановленому Кодексом. Відповідно до ст. 222 КПК України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом.

Оскільки документи на яких ґрунтується Акт, Постанова має назву «протокол допиту свідка», датований 03.11.2019 року, особа яка вела допит - оперуповноважений ДБЗПТЛ НП України ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 , який не є слідчим, матеріали справи Держпраці не містять доручення оперативному співробітнику на проведення вказаної дії, окрім цього в матеріалах справи відсутнє доручення та дозвіл слідчого на надання документу під назвою «протокол допиту» Відповідачу, що суперечить ст. 86 КПК України в частині допустимості доказів.

На недопустимих доказах не може ґрунтуватися рішення, а саме акт та постанова про накладення штрафу. Вказані норми делегуються зі ст.ст. 74, 75, абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС україни.

Отже, ознаки які притаманні трудовим відносинам судом не встановлено та відповідачем не доведено.

У Розділі ІІ Акту №ЗП3831/648/АВ від 04.12.2019 р. зазначено:

«В ході інспекційного відвідування щодо перевірки порядку оформлення трудових відносин на ФОП ОСОБА_1 в період січень 2017 - грудень 2019 встановлено… що 1 особа була допущена до роботи без уладення трудового договору.

… 26.11.2019 ГУ Держпраці у Запорізькій області було надіслано листа до правоохоронних органів щодо надання документів, які були отриманні під час проведення слідчих дій по кримінальному провадженню №0000157 від 15.05.2019, які б підтверджували факт допуску до роботи осіб без офіційного працевлаштування. На зазначений лист, 29.11.2019 була надана відповідь з підтверджуючими документами (протоколи допитів свідків)».

У судовому засіданні допитано в якості свідка ОСОБА_3 , яка пояснила, що працювала з 09.09.218 року офіційно, протокол допиту підписала під примусом працівників правоохоронних органів, які її разом з іншими дівчатами тримали на протязі тривалого часу у приміщенні поліції та вимагали підписання неправдивих свідчень.

Відповідачем у ході проведенні перевірки ОСОБА_3 взагалі допитано не було.

При цьому, відповідач при проведенні перевірки опирався на докази, зокрема протокол допиту свідка ОСОБА_2 від 03.11.2019, які містяться в матеріалах кримінального провадження № 000157 від 15.05.2019 за ч. 2 ст. 303 КК України.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (зокрема їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 823 (далі - Порядок № 823).

Пунктом 2 Порядку № 823 визначено, що заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Згідно із підпунктом 5 пунктом 5 Порядку №823 підставами для здійснення інспекційних відвідувань є, зокрема, повідомлення посадових осіб органів державного нагляду (контролю), правоохоронних органів про виявлені в ході виконання ними повноважень ознак порушення законодавства про працю щодо неоформлення та/або порушення порядку оформлення трудових відносин.

Пунктом 10 Порядку № 823 передбачено, що інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно мають право:

1) під час проведення інспекційних відвідувань за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, без попереднього повідомлення о будь-якій годині доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця;

2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, з метою пепевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги;

3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування, іншим особам, що володіють необхідною інформацією, запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення;

4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів;

5) на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування;

6) фіксувати проведення інспекційного відвідування засобами аудіо-, фото- та відеотехніки;

7) отримувати від органів державної влади, об`єктів відвідування інформацію та/або документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування.

Отже, відповідно до наведених правових положень Порядку № 823 інспектор праці повинен безпосередньо встановити факт порушення законодавства про працю на основі зібраних ним доказів, водночас інформація надана, зокрема, правоохоронними органами, про можливе порушення законодавства про працю, є довідковою інформацією і немає доказового значення при розгляді питання про правомірність прийняття відповідачем постанови про накладення штрафу на позивача за порушення законодавства про працю.

На підставі наведеного, суд вважає, що відповідач не довів факт допуску позивачем до роботи працівника без укладення з ним трудового договору.

Вказане підтверджується наявним у матеріалах справи трудовим договором від 09.09.2018 року та наказом №16.

Щодо посвідчення документів під назвою «протокол допиту», то документ з позначкою «згідно з оригіналом» може посвідчувати тільки особа, яка має такий оригінал та має відповідні повноваження на його посвідчення, що повинні бути зазначені у відповідному дорученні. Окрім цього належне посвідчення копії документів повинно бути зазначено «копія відповідає оригіналу», з зазначенням посади, засвідчено підписом, ПІБ особи, з метою ідентифікації підпису, із проставленням дати засвідчення.

Вказана позиція узгоджується з Постановою Верховного суду по справі №810/719/18 провадження №К9901/3834/19.

У наданих копіях не зазначено повної посади, не зазначено до ГУНП якої області вона відноситься, не зазначено дати засвідчення та не надано повноважень особи на засвідчення копій, внаслідок чого вказані протоколи суд не приймає як доказ.

Згідно з вимогами статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що під час прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Відповідач діяв необґрунтовано та без урахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (вул. Північне шосе, буд. 25, м. Запоріжжя, 69032, ) про визнання протиправною та скасування постанови, - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Запорізькій області про накладання штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗП3831/648/АВ/П/ТД-ФС від 16.01.2020.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Запорізькій області (вул. Північне шосе, буд. 25, м. Запоріжжя, 69032, ) судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1251,90 грн.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 26.11.2020.

Суддя А.В. Сіпака