Справа № 640/1648/19
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2020 року м. Київ № 640/1648/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді - Добрівської Н.А.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації
про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про:

- визнання відмови Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації щодо компенсації позивачу вартості проїзду за 2018 рік протиправною;

- зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації виплатити ОСОБА_1 компенсацію за проїзд залізничним транспортом у 2018 році згідно з проїзним документом з м. Києва до м. Білгород-Дністровська Одеської області та в зворотному напрямку в розмірі 503,56 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що він є постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та відповідно до положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право компенсації та пільги, у тому числі безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків, однак відповідачем протиправно відмовлено у відповідній компенсації.

Ухвалою суду від 01.02.2019 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (письмового провадження).

Копія вказаної ухвали із визначенням строку для надання відзиву на позов була направлена відповідачу засобами потового зв`язку та отримана 18.02.2019.

Своїм правом на надання відзиву на позов відповідач не скористався, заяв/клопотань до суду не направляв.

При вирішенні питання щодо можливості постановлення рішення у справі за відсутності відзиву відповідача і ненадання останнім доказів на спростування доводів позивача, судом, крім іншого, враховано неодноразові звернення позивача щодо пришвидшення розгляду справи у зв`язку з її великим значенням для нього.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами позивача, дослідивши подані документи і матеріали, судом встановлені такі обставини справи.

Позивач має статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, про що Держадміністрацією м. Києва видано посвідчення серії НОМЕР_1 та вкладку до нього № НОМЕР_2 .

У листопаді 2018 року позивачем було понесено витрати на оплату проїзду залізничним транспортом з міста Києва до міста Білгород-Дністровський Одеської області та в зворотному напрямку, що підтверджується залізничним квитком.

З міста Білгород-Дністровська до міста Києва позивач повертався скориставшись маршрутками (з міста Білгород-Дністровський до міста Одеса, а звідки до міста Києва (витрати понад 300 грн)), а водії не надавали квитки, тому проїзний документ в зворотному напрямку у ОСОБА_1 відсутній. Однак, позивач вважає, що вартість проїзду має обраховуватись в обидві сторони на підставі наданого залізничного квитка (251,78 грн х 2 = 503,56 грн).

10.01.2019 позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про відшкодування коштів, витрачених на оплату проїзду за 2018 рік.

У відповідь на вказану заяву відповідачем у листі від 18.01.2019 №35-111 зазначено, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» відповідні видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам не були передбачені та постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 №759 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 №936 і від 1.05.2005 № 285» у Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 №936 у пункті 13 було виключено абзац перший і другий, згідно яких здійснювалося громадянам один раз на рік відшкодування вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку.

Вважаючи, що відповідачем неправомірно відмовлено у виплаті вищевказаної компенсації, позивач звернулась до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.

Абзацом 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (надалі - Закон №796-XII) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

Закон №796-XII спрямований на захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та розв`язання пов`язаних з нею проблем медичного і соціального характеру, що виникли внаслідок радіоактивного забруднення території; громадян, які постраждали внаслідок інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та розв`язання пов`язаних з цим проблем медичного і соціального характеру.

Статтею 20 Закону №796-XII встановлено компенсації та пільги громадянам, віднесеним до категорії 1.

Так, відповідно до п.19 ч.1 ст.20 Закону №796-XII особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги - безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

У свою чергу, абзацами 1, 2 п.13 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 №936 (у редакції до 26.10.2016) (надалі - Порядок №936), було передбачено, що відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку (без врахування пересадок) здійснюється за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом та за місцем реєстрації громадян на підставі проїзних квитків, пред`явлених управлінню (відділу) праці та соціального захисту населення райдержадміністрації, виконкому міських, районних у містах рад. При цьому сума відшкодування вартості проїзду залізничним транспортом не повинна перевищувати вартості проїзду у плацкартному або купейному вагоні швидкого поїзда, а також у вагонах другого класу швидкісного поїзда.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 № 759 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 № 936 та від 14.05.2015 № 285» було, зокрема, внесено зміни до Постанови № 936, якими виключено абзаци 1 та 2 пункту 13, що встановлювали відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на підставі проїзних квитків, поданих управлінню соціального захисту населення.

При цьому суд враховує, що гарантоване право осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи, на компенсацію безплатного проїзду один раз на рік до будь-якого пункту України і назад в повному обсязі визначено п.19 ч.1 ст.20 Закону №796-XII, який має вищу юридичну силу ніж Порядок № 936, у зв`язку з чим громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і віднесені до першої категорії, гарантується відповідне право на відшкодування вартості проїзду.

Враховуючи, що на час спірних правовідносин була відсутня постанова Кабінету Міністрів України, положення якої б визначали порядок реалізації ст. 20 Закону №796-XII у 2018 році, суд зазначає, що в силу вищезазначених обставин, на час виникнення спірних правовідносин застосуванню підлягають приписи ст. 20 наведеного Закону як норми прямої дії, що передбачає право особи на безоплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

Отже, виходячи з системного аналізу вказаних правових норм, суд дійшов до висновку, що чинним законодавством України гарантовано право осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи, віднесеним до категорії-1, на компенсацію, за рахунок державного бюджету, вартості проїзду один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом.

Водночас, оцінюючи вимогу позивача щодо компенсації йому вартості зворотного проїзду, за відсутності квитків на маршрутки, у зв`язку з чим, на переконання позивача, підлягає врахуванню сума, визначена на підставі наданого залізничного квитка у подвійному розмірі, суд зазначає таке.

У абзаці 1 п.13 Порядку № 936 (у редакції до 26.10.2016), крім іншого, встановлено, що відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку здійснюється на підставі проїзних квитків, пред`явлених управлінню (відділу) праці та соціального захисту населення райдержадміністрації, виконкому міських, районних у містах рад.

Позивачем на підтвердження здійснених витрат надано лише копію посадочного документа (дата оформлення 23.10.2018, станція призначення - Білгород-Дністровський) вартістю у сумі 251,78 грн. Одночасно, ОСОБА_1 у позові самостійно зазначено про відсутність квитків при здійсненні проїзду у зворотному напрямку.

Як свідчить наявний в матеріалах справи посадочний документ, до складу вартості проїзного документу включено, у тому числі, додаткові послуги: постільна білизна у сумі 30,00 грн.

У свою чергу, пунктом 2.53 Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27.12.2006 № 1196 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 04.04.2007 за № 310/13577 (далі - Правила № 1196) визначено, що під час оформлення проїзних документів квитковий касир або інший працівник, який одержує гроші під час розрахунку з пасажиром, повинен з`ясувати, чи згоден пасажир сплатити вартість за користування у вагоні постільними речами та інші послуги, що надаються суб`єктом господарювання. У разі сплати пасажиром за його власним бажанням у квитковій касі вартості користування постільними речами та іншими послугами, що надаються суб`єктом господарювання відповідна інформація зазначається у проїзному чи іншому документі.

Відповідно до пункту 10.2 Правил № 1196 до складових вартості проїзного документа включається квиток, плацкарта, податок на додану вартість, страховий збір (страховий платіж), плата за продаж проїзного документа (комісійний збір) та може включатись за бажанням пасажира плата за користування комплектом постільних речей та інші послуги, що надаються суб`єктом господарювання.

Крім того, згідно з пунктом 37.1. Правил № 1196 пасажир має право, зокрема, на користування за окрему плату постільною білизною, матрацом, подушкою та ковдрою належної якості в усіх вагонах пасажирських та швидких поїздів (крім загальних вагонів).

З аналізу вищевикладеного суд дійшов висновку, що плата за постільну білизну є додатковою послугою, яка включається до складових вартості проїзного документа за бажанням пасажира.

Однак суд вважає за необхідне зазначити, що законодавець не пов`язує компенсацію вартості проїзду залізничним транспортом із компенсацією витрат на придбання постільної білизни.

При цьому, відсутність доказів отримання позивачем квитка на проїзд у міжміському автомобільному транспорті у зворотному напряму (з міста Білгород-Дністровська до міста Києва), на підставі яких визначається вартість наданих послуг на перевезення, що згідно наведених вище норм мають бути компенсовані особі, віднесеній до категорії 1, виключають можливість здійснення такої компенсації.

Так, згідно ч.2 ст.74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

До того ж, підлягають врахуванню і положення ч.1 ст.75 КАСУ України, якою встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Отже, за відсутності належного документа, що засвідчує вартість отриманих позивачем витрат на проїзд у напряму з міста Білгород-Дністровська до міста Києва, суд дійшов висновку про не доведення позивачем вимоги про відшкодування йому таких витрат, оскільки такі не підтверджені допустимими і достовірними доказами.

Наведені обставини в своїй сукупності вказують на те, що при обрахунку витрат, які підлягають відшкодуванню ОСОБА_1 на підставі ст.20 Закону №796-XII з урахуванням наданих позивачем доказів, з вартості проїзного документу необхідно виключити вартість додаткової послуги: постільної білизни у сумі 30,00 грн та задовольнити позовну вимогу про зобов`язання Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації виплатити компенсацію ОСОБА_1 за квиток на проїзд у 2018 році, згідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», частково, а саме - у сумі 221,78 грн (251,78 грн - 30,00 грн).

Таким чином, суд зазначає про наявність підстав для задоволення вимог позивача щодо компенсації за проїзд залізничним транспортом у 2018 році згідно з проїзним документом з м. Києва до м. Білгород-Дністровська Одеської області лише у розмірі 251,78 грн.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню в частині.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Керуючись ст.2, 5-11, 72-77, 90, 139, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати відмову Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві щодо компенсації ОСОБА_1 вартості проїзду за 2018 рік у сумі 221,78 грн протиправною.

3. Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві виплатити ОСОБА_1 компенсацію вартості проїзду залізничним транспортом у 2018 році згідно з проїзним документом з міста Києва до міста Білгород-Дністровська Одеської області у розмірі 221,78 грн (двісті двадцять одна) гривня 78 коп.

4. В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному статтями 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Позивач - ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації (, юридична адреса: 02232, м. Київ, вул. Закревського, 87-д).

Суддя Н.А. Добрівська