Справа № 200/5913/20-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року справа №200/5913/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Гайдара А.В., Ястребової Л.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Вугледарського міського управління соціального захисту населення на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 200/5913/20-а (головуючий І інстанції Кочанова П.В.) за позовом ОСОБА_1 до Вугледарського міського управління соціального захисту населення про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Вугледарського міського управління соціального захисту населення Донецької області (код 25953362) по невиплаті допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з дати її припинення;

- зобов`язати Вугледарське міське управління соціального захисту населення Донецької області виплатити всю заборгованість по сплаті допомоги при народженні дитини за весь період, починаючи з дати її припинення, на рахунок, відкритий раніше в АТ "Ощадбанк";

- звернути до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць;

- встановити судовий контроль за виконанням судового рішення в порядку ст. 382 КАС України.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй була призначена допомога з 01.03.2014 року по 31.03.2020 року при народженні дитини. У зв`язку з припиненням видатків з державного бюджету у населеному пункті де вона мешкала, вона була змушена звернутися з заявою про взяття її на облік і виплату допомоги до Вугледарського міського управління соціального захисту населення Донецької області. Відповідачем не відновлено виплати та не сплачено борг з невідомих підстав. Вважає дії відповідача протиправними та такими, що порушують її конституційні права.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Вугледарського міського управління соціального захисту населення Донецької області від 29.04.2016 про відмову ОСОБА_1 в поновленні виплати державної допомоги при народженні дитини.

Зобов`язано Вугледарське міське управління соціального захисту населення Донецької області поновити нарахування ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини на ОСОБА_2 та виплатити заборгованість з моменту припинення, починаючи з жовтня 2014 року.

В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та залишити позовну заяву без розгляду.

Обґрунтування апеляційної скарги.

Позивачем пропущено строк звернення до суду та не подано заяви про поновлення такого строку, тому суд першої інстанції повинен був залишити позов без розгляду.

Судом першої інстанції не враховано, що з моменту звернення за отриманням допомоги до звернення до суду сплинуло близько 4 років та 2 місяців. Допомога за якою звернулась позивач є допомогою, яка сплачується регулярно (щомісяця), тому позивачу не могло бути не відомо про факт несплати їй такої допомоги.

Посилання позивача про невиплату їй допомоги з невідомих підстав неможливо брати до уваги, оскільки з подальшого змісту адміністративного позову позивач стверджує, що їй відомо про те, що невиплата допомоги відбулась з підстав її відсутності за місцем фактичного проживання.

Допомога при народженні дитини була призначена позивачу Управлінням соціального захисту населення Петровського району м. Донецька, правонаступником якого відповідач не є. Відповідачем допомога позивачу не призначалась та не припинялась, тому зобов`язання щодо поновлення виплати є незаконним.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги відповідача, не надаючи оцінку судовому рішенню в частині відмови в задоволенні позову, яка сторонами не оскаржується.

Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, до суду не з`явилися, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 є громадянкою України (паспорт серії НОМЕР_1 виданий Петровським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області), РНОКПП НОМЕР_2 та є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане 24 березня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції у місті Донецьку) (а.с. 7-9,11).

Відповідно Повідомлення Петровського УПСЗН м.Донецька про надання державної допомоги сім`ям з дітьми від 31.03.2014 року, ОСОБА_1 призначено відповідно до Закону України:

- допомога при народженні дитини з 01.03.2014 року по 31.03.2014 року у розмірі 10 320,00 грн.,

- допомога при народженні дитини з 01.04.2014 року по 31.03.2020 року у розмірі 1 576,67 грн (а.с. 6).

Згідно довідки від 09 лютого 2016 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, позивач та її малолітні дитини перемістилися за адресою (фактичне місце проживання/перебування): АДРЕСА_1 (а.с. 10).

27 квітня 2016 року позивач звернулась до відповідача з заявою встановленої форми про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій та пільг, зокрема допомоги при народженні дитини (а.с. 24-26).

Крім того, 27.04.2016 року позивачем надана заява про переведення особової справи з м.Донецьк Петровського району УСЗН до Вугледарського міського управління соціального захисту населення, у зв`язку зі зміною місця реєстрації (а.с. 28).

Листом ДП "Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України" №013-95784/п від 28.04.2016 року відповідачу були надіслані з Центрального сховища баз даних Мінсоцполітики електронні справи у зв`язку з вагітністю та пологами, допомоги при народженні дитини, допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 29).

Згідно атестатів, допомога по вагітності та пологам виплачена по 31.12.2013 року, допомога по догляду за дитиною до 3 років виплачена по 30.06.2014 року (а.с. 30-31).

Згідно рішення Вугледарського міського управління соціального захисту населення від 29.04.2016 року про призначення допомоги сім`ям з дітьми, у заявника ОСОБА_1 немає права на допомогу за дитиною до 3-років непрацюючим жінкам (а.с. 34).

Спірним питанням цієї справи є правомірність відмови відповідача у поновленні виплати допомоги при народженні дитини.

Оцінка суду.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За правилами частини першої статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Частиною другою статті 7 цього Закону визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" від 21.11.1992 №2811-ХІІ (надалі - Закон №2811-ХІІ) громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

За змістом пункту 2 частини першої статті 3 Закону №2811-ХІІ відповідно до цього Закону призначається державна допомога при народженні дитини.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №2811-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) покриття витрат на виплату державної допомоги сім`ям з дітьми здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів.

Частиною першою статті 10 Закону №2811-ХІІ визначено, що допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Статтею 12 Закону №2811-ХІІ (у редакції, яка діяла станом на дату народження дитини позивача ) було передбачено, що допомога при народженні дитини нараховується виходячи з розміру прожиткового мінімуму для дітей віком до шести років, установленого на день народження дитини.

Допомога при народженні дитини надається у сумі, кратній 30 розмірам прожиткового мінімуму, - на першу дитину; кратній 60 розмірам прожиткового мінімуму, - на другу дитину; кратній 120 розмірам прожиткового мінімуму, - на третю і кожну наступну дитину. Виплата допомоги здійснюється одноразово у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народженні дитини, решта суми допомоги на першу дитину виплачується протягом наступних 24 місяців, на другу дитину - 48 місяців, на третю і кожну наступну дитину - 72 місяців рівними частинами у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 9 статті 11 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (в редакції чинній на час спірних правовідносин) передбачено, що виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі:

- позбавлення отримувача допомоги батьківських прав;

- відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав;

- тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання;

- припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини;

- нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини;

- у разі виникнення інших обставин.

(абзац сьомий частини дев`ятої статті 11 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду №3-рп/2016 від 08.06.2016).

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 №1751 затверджено Порядок призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми (далі - Порядок №1751), який визначає умови призначення і виплати таких видів державної допомоги сім`ям з дітьми, передбачених Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми»: 1) допомога у зв`язку з вагітністю та пологами (пункти 3-9 цього Порядку); 2) допомога при народженні дитини (пункти 10-16 цього Порядку); 4) допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування (пункти 25-32 цього Порядку); 5) допомога на дітей одиноким матерям (пункти 33-38 цього Порядку); 6) допомога при усиновленні дитини (пункти 39-42 цього Порядку).

Відповідно до пункту 13 Порядку №1751, (в редакції чинній на час спірних правовідносин) виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі:

- позбавлення отримувача допомоги батьківських прав;

- відмови отримувача допомоги від виховання дитини;

- нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини;

- відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав;

- тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір`ю;

- припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини;

- перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду;

- усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування;

- смерті дитини;

- смерті отримувача допомоги;

- виникнення інших обставин - (в подальшому абз. 30 - виключений на підставі Постанови КМ №722 від 27.09.2017).

Таким чином, вказаними нормами визначено вичерпний перелік обставин припинення виплати допомоги при народженні дитини.

Судами встановлено, що виплата допомоги при народженні дитини позивачу була припинена через проведення антитерористичної операції на території м. Донецьк та неможливістю здійснення банками фінансових операцій у цьому населеному пункті.

Отже, припинення виплати позивачу допомоги відбулось з підстав, не передбачених Законом №2811-XII та Порядком №1751.

Також, п. 13 Порядку №1751 передбачено, що виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев`ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Вказаними нормами передбачені певні обмеження, які стосуються строку подання заяви про поновлення виплати допомоги, який, з врахуванням дати по яку позивачу виплачено допомогу по догляду за дитиною (вересень 2014 року) позивачем пропущено.

Предметом спору у даній справі є наявність або відсутність правових підстав для виплати позивачу невиплаченої частини допомоги при народженні дитини.

Виплата допомоги при народженні була припинена з жовтня 2014 року у зв`язку з зупиненням фінансування соціальних виплат у Петровському районі м. Донецька.

Зазначаючи про відсутність підстав для поновлення виплати позивачу допомоги при народженні дитини, відповідач виходив з того, що з моменту припинення виплат минуло більше дванадцяти календарних місяців, що унеможливлює поновлення виплати такої допомоги.

З цього приводу суд зазначає таке.

Пунктами 12, 13 Порядку №1751 дійсно визначено присічний строк у дванадцять календарних місяців протягом якого особа може звернутись за призначенням (а у визначених законом випадках - поновленням) виплати допомоги при народженні дитини.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідна допомога була призначена ще при народженні дитини та фактично виплачувалась позивачу за місцем реєстрації, що відповідачем не заперечується.

В свою чергу, обмеження строку для звернення за поновленням виплати допомоги при народженні дитини, передбачене пунктом 13 Порядку №1751, стосується конкретних підстав припинення виплати такої допомоги, наявність яких у спірних правовідносинах відповідачем не доведено.

Виплату допомоги при народженні дитини у спірних правовідносинах припинено у зв`язку з проведенням антитерористичної операції у місці фактичного проживання позивача та її сім`ї. При цьому, відповідна обставина відсутня у переліку підстав для припинення виплати згаданої допомоги, передбачених частиною дев`ятою статті 11 Закону №2811-ХІІ та пунктом 13 Порядку №1751.

Враховуючи викладене, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що на позивача не розповсюджується строк подання заяви на поновлення виплати допомоги, передбачений пунктами 12, 13 Порядку №1751, а тому відповідач, відмовляючи позивачу у поновленні та виплаті допомоги при народженні дитини, діяв не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Відповідна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05.09.2018 у справі №223/859/16-а.

Суд наголошує, що позивач та її дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування).

Навпаки, наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи надає їй спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб"), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню соціальних виплат, гарантованих державою, у т.ч., допомоги при народженні дитини.

До того ж, допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, і в даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.

Суд не приймає посилання апелянта, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки згідно п. 55 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751, призначені, але своєчасно не одержані суми державної допомоги сім`ям з дітьми з вини органу, що призначає або виплачує зазначену допомогу, виплачуються протягом будь-якого часу без обмежень. При цьому виплата здійснюється виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого на день її призначення.

Таким чином, положення наведених норм права регулюють виплату за минулий час вже призначених виплат, однак не виплачених з вини органу соціального захисту, без обмеження будь-яким строком.

Доводи апелянта, що відповідачем допомога позивачу не призначалась та не припинялась, тому зобов`язання щодо поновлення виплати є незаконним, суд вважає незмістовними.

Як зазначено вище, позивач з лютого 2016 року перебуває на обліку в Вугледарському міському управлінні соціального захисту населення Донецької області як внутрішньо переміщена особа, відповідно, саме цей орган соціального захисту населення повинен виплати позивачу протиправно раніше не виплачену допомогу.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як визначено п. 3, п. 8, ч. 6 ст. 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, а також типові справи.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Вугледарського міського управління соціального захисту населення на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 200/5913/20-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 200/5913/20-а - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 24 листопада 2020 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 24 листопада 2020 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Л.В. Ястребова