Справа № 807/2306/16
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 807/2306/16 пров. № А/857/12961/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Пліша М.А.

за участі секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 липня 2018 року (суддя - Луцович М.М., м.Ужгород, повний текст судового рішення складений 09 серпня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Худлівської сільської ради, Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області, Ужгородської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в грудні 2016 року звернувся до суду з позовом до Худлівської сільської ради, Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області, Ужгородської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: визнати протиправними дії Худлівської сільської ради в Ужгородському районі Закарпатської області щодо службового підроблення офіційного документа (складання державного акта на право приватної власності на землю ІІ-ЗК№019957, внесення в нього завідомо неправдивих відомостей та видачі його ОСОБА_2 ); визнати протиправною бездіяльність Ужгородської районної державної адміністрації щодо залишення без розгляду по суті звернень від 22 червня, 14 та 20 вересня 2016 року, неприйняття рішення про виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) та ненадання витребуваних документів, зазначених у зверненнях; зобов`язати Ужгородську районну державну адміністрацію в Закарпатській області розглянути по суті звернення від 22 червня, 14 та 20 вересня 2016 року, прийняти рішення щодо виділення позивачу у натурі (на місцевості) належної йому земельної частки (паю) двома земельними ділянками з різним складом сільськогосподарських угідь в урочищах «Лази» - ріллю та «Горб» - пасовище загальною площею 2, 27 га в умовних кадастрових гектарах та видати такі документи: розпорядження про дозвіл на розробку проекту відводу земельних ділянок в урочищах «Лази» та «Горб», місце розташування земельних ділянок, їх площу та межі погодити з позивачем та видати йому уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) в урочищах «Лази» та «Горб». Вимоги мотивував тим, що його матері ОСОБА_2 було видано неправдивий офіційний документ (державний акт приватної власності на землю ІІ-ЗК№019957) із внесеними завідомо неправдивими відомостями, який підписали Худлівський сільський голова Трембецький Й. М. та начальник відділу земельних ресурсів в Ужгородському районі ОСОБА_3 . Для реалізації права на земельну частку (пай), виділення її в натурі (на місцевості) позивач листом від 20 вересня 2016 року підтвердив наявність такого права і пред`явив свідоцтво про право на спадщину, яким підтверджується факт успадкування земельної частки (паю) та до свідоцтва додав сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий на ім`я ОСОБА_2 (його матері) серії НОМЕР_1 . У листах від 22 червня, 14 та 20 вересня 2016 року до Ужгородської районної державної адміністрації він просив: розглянути заяву щодо виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) двома земельними ділянками з різним складом сільськогосподарських угідь загальною площею 2,27 га в умовних кадастрових гектарах; прийняти рішення щодо виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) двома земельними ділянками з різним складом сільськогосподарських угідь загальною площею 2,27 га в урочищах «Лази» та «Траса»; враховуючи інформацію заступника начальника Управління Держкомзему в Ужгородському районі Закарпатської області щодо наявності проекту організації території земельних часток (паїв) (лист №07-35/Б-593 від 16 січня 2013 року), видати або надіслати поштою копії всіх документів стосовно організації території земельних часток (паїв) в урочищах « Горб » та «Лази»; надіслати йому копію розпорядження щодо виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) в урочищах « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та «Горб» та уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) в урочищах «Лази» та «Горб», а також інші документи. Однак позивач зазначає, що вищевказані заяви залишись без належного розгляду по суті, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Справа за позовом ОСОБА_1 розглядалася неодноразово.

Закарпатський окружний адміністративний суд ухвалою від 30 травня 2017 року закрив провадження в цій справі, оскільки дійшов висновку про те, що рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта, вичерпує свою дію після його реалізації, а вимоги про визнання такого рішення незаконним повинні розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло речове право. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним розглядається, як спосіб захисту порушеного цивільного права за пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та повинна пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства.

Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 27 липня 2017 року скасував ухвалу суду першої інстанції від 30 травня 2017 року й направив справу для продовження розгляду до того самого суду першої інстанції. Покликаючись на фактичні передумови спору, точний зміст позовних вимог позивача, суд апеляційної інстанції вирішив, що суд першої інстанції, коли ухвалював рішення про закриття провадження у справі, усупереч дійсним обставинам застосував норми матеріального та процесуального права, що потягло хибний висновок про непідсудність справи з означеним предметом спору судам адміністративної юрисдикції.

За наслідками нового судового розгляду Закарпатський окружний адміністративний суд ухвалою від 27 липня 2018 року задовольнив клопотання позивача про його відмову від частини позовних вимог щодо визнання протиправною діяльності Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області (правонаступник Ужгородського районного відділу земельних ресурсів Закарпатської області) зі службового підроблення офіційного документу (складання державного акта на право приватної власності на землю ІІ-ЗК№019957, внесення в нього завідомо неправдивих відомостей та видачі його ОСОБА_2 ). Це рішення суду ніким не оскаржувалося в апеляційному порядку.

Цей же суд ухвалою від 30 липня 2018 року закрив провадження у справі про визнання протиправною діяльність Худлівської сільської ради в Ужгородському районі Закарпатської області щодо службового підроблення офіційного документа (складання державного акта на право приватної власності на землю ІІ-ЗК№019957, внесення в нього завідомо неправдивих відомостей та видачі такого на ім`я ОСОБА_2 у зв`язку з неналежністю розгляду цієї позовної вимоги в порядку адміністративного судочинства.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 18 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції про закриття провадження в означеній частині вимог залишив без змін. Рішення судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі в частині вимог про визнання протиправною діяльність Худлівської сільської ради в Ужгородському районі Закарпатської області щодо службового підроблення офіційного документа в касаційному порядку не оскаржувалися.

Закарпатський окружний адміністративний суд решту позовних вимог розглянув по суті за правилами адміністративного судочинства і рішенням від 30 липня 2018 року відмовив у їхньому задоволенні.

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 08 листопада 2018 року скасував рішення суду першої інстанції, провадження у справі закрив. Ухвалюючи таке рішення, суд апеляційної інстанції вказав на те, що в межах спірних правовідносин має місце спір про право власності (право користування) щодо земельної ділянки (паю) в урочищах « Лази » та «Горб», на які позивач вважає, що має право відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай). Натомість згідно з державним актом на право приватної власності на землю, виданим на підставі рішення 16 сесії 3 скликання Худлівської сільської ради, розміри та розташування переданих земельних ділянок відрізняються від заявлених позивачем. З огляду на ці обставини суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а можуть бути розглянуті за правилами цивільного процесуального провадження.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 30 вересня 2020 року рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року скасовано, а справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області, Ужгородської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання до вчинення дій направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, оскільки із змісту позовних вимог позивача слідує, що останній заявляє про своє право на виділення йому земельної ділянки в натурі на підставі свідоцтва про право на спадщину. Чи законні, обґрунтовані й слушні такі його вимоги, а відтак, чи законно й правомірно діяв суб`єкт владних повноважень, належить вирішити за наслідками апеляційного перегляду цієї справи, який має відбутися за правилами адміністративного судочинства.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як убачається з фактичних обставин, які в цій справі встановив суд першої інстанції, Худлівська сільська рада Ужгородського району Закарпатської області рішенням 16 сесії 3 скликання від 03 лютого 2001 року «Про погодження передачі в натурі земельних часток (паїв)» вирішила погодити передачу в натурі земельної частки (паю) площею 2,27 га в умовних кадастрових гектарах громадянам, у тому числі ОСОБА_2 - матері позивача.

Надалі матері позивача видали державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ЗК№019957, який підписали Худлівський сільський голова Трембецький Й. М. та начальник відділу земельних ресурсів в Ужгородському районі ОСОБА_3 Акт зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 3, дата запису 19 листопада 2002 року.

При цьому, варто зауважити, що акт на право приватної власності на землю ІІ-ЗК№019957 був виданий взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) КСП «Гроно» серії ЗК №018996.

За цим актом ОСОБА_2 передається 5 земельних ділянок загальною площею 2, 27 га в межах згідно з планом (ділянка №1 - 0,65 га в урочищі «Лази»; ділянка № НОМЕР_2 га в урочищі «Траса»; ділянка №3 - 0,08 га в урочищі «Дубове»; ділянка № НОМЕР_3 - 0,2 га в урочищі «Холмці»; ділянка № НОМЕР_4 - 1,14 га урочище не зазначено).

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача ОСОБА_2 померла. З копії свідоцтва про право на спадщину за законом, яке посвідчив державний нотаріус Ужгородської районної державної нотаріальної контори 19 вересня 2016 року, видно, що спадкоємцем майна померлої ОСОБА_2 є її син, позивач. Спадщина складається з права на земельну частку (пай) члена КСП «Гроно», що перебуває у власності КСП «Гроно» с. Худльово Ужгородського району Закарпатської області в розмірі 2,27 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), належного померлій на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК №018996, виданого Ужгородською районного державною адміністрацією 08 квітня 1997 року та зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) від 09 квітня 1997 року за номером 266.

Як стверджує позивач, ОСОБА_2 було виділено лише 2 земельні ділянки в урочищах «Лази» - 0,65 га та «Траса» - 0,2 га. Ділянки, зазначені в державному акті на землю під №3 - 0,08 га, №4 - 0,2 га, №5 - 1,14 га не були виділені в натурі.

Згідно з наданими позивачем поясненнями виділені ділянки в урочищі «Лази» - 0,65 га та в урочищі «Траса» - 0,2 га, наділені його матері ОСОБА_2 , були відібрані Худлівською сільською радою, та на неодноразові звернення до відповідних державних органів та органів місцевого самоврядування з вимогою виділити земельні ділянки отримували формальні відповіді.

ОСОБА_1 21 червня 2016 року звернувся до Ужгородської районної державної адміністрації із заявою, у якій, з метою реалізації свого права на земельну частку (пай) та виділення її в натурі просив: прийняти рішення про виділення йому земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) двома земельними ділянками з різним складом сільськогосподарських угідь загальною площею 2,27 га; видати йому копії документів, а саме витяг із рішення Ужгородської районної державної адміністрації про виділення позивачу двох земельних ділянок загальною площею 2,27 га, проект землеустрою щодо організації території земельної частки (паю), списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) в урочищах «Лази» та «Горб».

Ужгородська районна державна адміністрація листом від 06 липня 2016 року №04-14/Б-682 повідомила позивача про те, що заява останнього відповідно до вимог частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» (далі Закон №393/96-ВР) направлена в Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області для розгляду.

У відповіді Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області від 12 липня 2016 Б-1070/0-1053/6-16 зазначено, що громадянці ОСОБА_2 було виділено земельні ділянки у натурі (на місцевості) та видано взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ЗК №019957. Однак вказаний акт не передано Худлівською сільською радою до Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області. Вказану відповідь направлено на адресу ОСОБА_1 листом від 20.07.2016 №04-14/Б-682.

ОСОБА_1 12 вересня 2016 року звернувся до Ужгородської районної державної адміністрації із заявою, у якій знову просив розглянути питання щодо виділення йому в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки.

Ужгородська районна державна адміністрація листом від 28 вересня 2016 року №04-14/Б-949 повідомила позивача про те, що відповідно до частини другої статті 8 Закону №393/96-ВР не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо первинне вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

ОСОБА_1 20 вересня 2016 року звернувся до Ужгородської районної державної адміністрації із заявою, у якій просив зареєструвати свідоцтво про право на спадщину за законом відносно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЗК №018996, виданого його матері ОСОБА_2 для внесення відповідних змін.

Ужгородська районна державна адміністрація листом від 21 вересня 2016 року №04-14/Б-962 рекомендувала позивачу задля реалізації майнового права звернутися до Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області для внесення змін до оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідачів щодо не розгляду по суті звернень про виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості), звернувся до суду з даним позовом.

Рішення суду першої інстанції мотивоване безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органівврегульовані Законом №393/96-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин). Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно зі статтею 15 цього ж Закону органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

У відповідності до положень статті 20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Відповідно до частини третьої статті 7 Закону №393/96-ВР якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Частиною другою статті 8 цього ж Закону передбачено, що не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо первинне вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

З матеріалів справи встановлено, що на звернення позивача від 21 червня 2016 року Ужгородська районна державна адміністрація листом від 06 липня 2016 року №04-14/Б-682 повідомила позивача про те, що заява останнього відповідно до вимог частини третьої статті 7 Закону №393/96-ВР направлена в Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області для розгляду.

Надалі, у відповіді Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області від 12 липня 2016 Б-1070/0-1053/6-16 зазначено, що громадянці ОСОБА_2 було виділено земельні ділянки у натурі (на місцевості) та видано взамін сертифіката на право на земельну частку (пай) державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ІІ-ЗК №019957. Однак вказаний акт не передано Худлівською сільською радою до Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області. Вказану відповідь направлено на адресу ОСОБА_1 листом від 20.07.2016 №04-14/Б-682.

На звернення ОСОБА_1 від 12 вересня 2016 року, яке за змістом поставлених питань є аналогічним зверненню позивача від 21 червня 2016 року, Ужгородська районна державна адміністрація листом від 28 вересня 2016 року №04-14/Б-949 повідомила позивача про те, що відповідно до частини другої статті 8 Закону №393/96-ВР не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо первинне вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

На заяву позивача від 20 вересня 2016 року, у якій останній просив зареєструвати свідоцтво про право на спадщину за законом відносно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЗК №018996, виданого його матері ОСОБА_2 для внесення відповідних змін, Ужгородська районна державна адміністрація листом від 21 вересня 2016 року №04-14/Б-962 рекомендувала позивачу задля реалізації майнового права звернутися до Управління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області для внесення змін до оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Враховуючи вищенаведені фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що Ужгородською районною державною адміністрацією належним чином, у встановлені законодавством строки розглянуті по суті звернення ОСОБА_1 та надано вмотивовані відповіді за результатами розгляду таких. Відтак відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності Ужгородської районної державної адміністрації щодо залишення без розгляду по суті звернень від 22 червня, 14 та 20 вересня 2016 року, неприйняття рішення про виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) та ненадання витребуваних документів, зазначених у зверненнях та зобов`язання відповідача розглянути такі по суті.

Щодо заявлених позивачем вимог про прийняти рішення щодо виділення йому у натурі (на місцевості) належної йому земельної частки (паю) двома земельними ділянками з різним складом сільськогосподарських угідь в урочищах «Лази» - ріллю та «Горб» - пасовище загальною площею 2, 27 га в умовних кадастрових гектарах та видати такі документи: розпорядження про дозвіл на розробку проекту відводу земельних ділянок в урочищах «Лази» та «Горб», місце розташування земельних ділянок, їх площу та межі погодити з позивачем та видати йому уточнені списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) в урочищах «Лази» та «Горб», колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У Преамбулі Закону України від 05 червня 2003 року №899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №899-IV) сказано, що цей Закон визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

За абзацами другим, третім частини першої статті 1 цього Закону право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Відповідно до статті 2 Закону №899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документом, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є свідоцтво про право на спадщину. Отже, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Статтею 3 Закону №899-IV встановлено, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості); приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв) (стаття 5 Закону №899-IV).

У частині першій статті 9 цього Закону передбачено, що розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Згідно із частинами першою, другою, четвертою статті 11 Закону № 899-IV встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Земельні ділянки, які будуть використовуватися їх власниками, самостійно закріплюються межовими знаками встановленого зразка кожна окремо. Встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до абзацу третього пункту 1, абзацу першого пункту 2, пунктів 5, 6 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Разом з тим, варто зауважити, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю (пункт 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі ЗК України)).

Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 №43 затверджено Інструкцію про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі (далі Інструкція №43).

Відповідно до пункту 1.1 Розділу 1 Інструкції №43(в редакції, чинні на час виникнення спірних відносин) право власності на землю і право постійного користування землею посвідчується, зокрема, державним актом на право приватної власності на землю.

Державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю або право постійного користування землеювидається на підставі рішення Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради (пункт 1.4 Розділу 1 Інструкції №43).

Згідно пункту 1.12 Розділу 1 Інструкції №43 складання державного акта на право приватної власності на землю, право власності на землю або право постійного користування землею при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та товариствам громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки.

Згідно із пунктом 2.14 Розділу 2 Інструкції №43 державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею складається у двох примірниках, підписується сільським, селищним, міським головою або головою відповідної державної адміністрації і скріплюється відповідною гербовою печаткою. Сторінку державного акта з зображенням плану земельної ділянки підписує начальник районного (міського) відділу (управління) земельних ресурсів Держкомзему України.

Державні акти на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю або на право постійного користування землею видаються міськими, селищними, сільськими радами (пункт 3.1Розділу 3 Інструкції №143).

Відповідно до пункту 3.3 Розділу 3 Інструкції №143 державна реєстрація державних актів, що посвідчують право приватної власності на землю або право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) здійснюється районною, міською, селищною, сільською радою; договорів оренди - виконавчим органом міської, селищної, сільської ради, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями; державних актів на право власності на землю - місцевими державними органами земельних ресурсів Держкомзему України.

Державні акти, що посвідчують право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю або право постійного користування землею реєструються, відповідно, у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю за формою згідно з додатком 1 (пункт 3.5 Розділу 3 Інструкції №43).

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи установлено, що за життя ОСОБА_2 (матір позивача) реалізувала своє право на отримання земельної ділянки в натурі взамін належного їй сертифікату на право на земельну частку (пай) КСП «Гроно» серії ЗК №018996, на підставі якого їй виданий державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ЗК№019957, який підписаний Худлівським сільським головою Трембецьким Й. М. та начальником відділу земельних ресурсів в Ужгородському районі ОСОБА_3 .

Вказаний акт зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за номером 3, дата запису 19 листопада 2002 року.

Згідно даного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗК№019957 ОСОБА_2 передається 5 земельних ділянок загальною площею 2,27 га в межах згідно з планом (ділянка №1 - 0,65 га в урочищі «Лази»; ділянка №2 - 0,2 га в урочищі «Траса»; ділянка №3 - 0,08 га в урочищі «Дубове»; ділянка №4 - 0,2 га в урочищі «Холмці»; ділянка № НОМЕР_4 - 1,14 га урочище не зазначено).

При цьому варто зауважити, що загальна площа земельних ділянок, які передаються у приватну власність ОСОБА_2 становить 2,27 га, що повністю співпадає із розміром земельної частки (паю) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Гроно», право на яку мала ОСОБА_2 згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) КСП «Гроно» серії ЗК №018996, взамін якого останній й було видано державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ЗК№019957.

Будь-якої іншої процедури державної реєстрації державного акту на право приватної власності ОСОБА_2 на землю, після якої виникає право власності на цю земельну ділянку, аніж зазначеної вище згідно положень Інструкції №143, на час видачі державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗК№019957 не існувало, з огляду на, що в суду апеляційної інстанції відсутні підстави стверджувати про те, що право власності на вищезазначені земельні ділянки не було оформлено.

Відповідно до матеріалів справи сторони у справі не оспорюють державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ЗК № 019957, виданий ОСОБА_2 , не заявляли вимог про скасування такого акта, а також немає відомостей про те, що такий державний акт був визнаний незаконним та скасований. Доводи позивача щодо протиправності дій Худлівської сільської ради в Ужгородському районі Закарпатської області щодо службового підроблення офіційного документа (складання державного акта на право приватної власності на землю ІІ-ЗК№019957, внесення в нього завідомо неправдивих відомостей та видачі його ОСОБА_2 ) не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, оскільки ОСОБА_1 не надано жодного доказу для доведення даного факту.

Відтак, у суду апеляційної інстанції немає підстав не брати до уваги державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ЗК №019957, оскільки такий виданий та зареєстрований у відповідності до чинного на час виникнення спірних відносин норм законодавства, є чинним та ніким не скасований, з огляду на що колегія суддів вважає, що такий належним чином свідчить про виділення матері позивача ОСОБА_2 земельної частки (паю)в натурі (на місцевості) у вигляді п`яти земельних ділянок із визначенням їх площ та меж, та підтверджує право приватної власності ОСОБА_2 на вказані земельні ділянки.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що із часу виділення в натурі земельної частки (паю) на місцевості та реєстрації права за земельні ділянки згідно державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗК№019957 припинено право ОСОБА_2 на земельну частку (пай), що належав їй у відповідності до зазначеного позивачем сертифікату на право на земельну частку (пай) КСП «Гроно» серії ЗК №018996.

Таким чином, на дату відкриття спадщини позивачем, право ОСОБА_2 на частку (пай), підтверджене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ЗК №018996, було припинене.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №539/1594/17, від 24 липня 2020 року у справі №175/5011/16-ц.

Свідоцтвом про право на спадщину від 19 вересня 2016 року підтверджується факт успадкування ОСОБА_1 права на земельну частку (пай) в розмірі 2,27 га в умовних кадастрових гектарах без визначених меж цієї частки в натурі (на місцевості), належного померлій 28 січня 2009 року ОСОБА_2 на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК №018996, який на дату відкриття спадщини позивачем вже був реалізований шляхом виділення матері позивача ОСОБА_2 земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) у вигляді п`яти земельних ділянок із визначенням їх площі та меж та видання їй взамін сертифікату державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗК №019957, який підтверджує право власності ОСОБА_2 на вказані земельні ділянки.

Докази успадкування позивачем права власності на земельні ділянки згідно державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗК №019957 в матеріалах справи відсутні.

При цьому, обставини щодо спадкування позивачем права на земельну частку (пай) в розмірі 2,27 га в умовних кадастрових гектарах без визначених меж цієї частки в натурі (на місцевості), належного померлій 28 січня 2009 року ОСОБА_2 на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК №018996, за наявності виданого взамін та зареєстрованого державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗК №019957, не входять до предмету доказування у розглядуваній справі.

Враховуючи вищенаведені приписи законодавства та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає безпідставними вимоги позивача про зобов`язання Ужгородської районної державної адміністрації в Закарпатській областіприйняти рішення щодо виділення позивачу у натурі (на місцевості) належної йому земельної частки (паю) двома земельними ділянками з різним складом сільськогосподарських угідь в урочищах «Лази» - ріллю та «Горб» - пасовище загальною площею 2,27 га, оскільки відповідачем належним чином виконано свій обов`язок шляхом виділення матері позивача ОСОБА_2 земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) у вигляді п`яти земельних ділянок із визначенням їх площі та меж та видання їй взамін сертифікату державного акту на право приватної власності на землю ІІ-ЗК №019957, який підтверджує право власності ОСОБА_2 на вказані земельні ділянки. Підстави для повторного виділення у натурі (на місцевості) земельної частки (паю) згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЗК №018996 відсутні.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про видачу йому уточненого списку осіб, які мають право на земельну часту (пай) в урочищах «Лази» та «Горб», то суд апеляційної інстанції зазначає, що в даному випадку буде порушено вимоги Закону України «Про захист персональних даних», оскільки відповідно до вимог цього закону чітко передбачено, що при розробці документів уповноважені органи мають отримати від заявників згоду на обробку даних про фізичну особу, а відтак оскільки ці особи не були сторонами по справі та до них не заявлялись позовні вимоги, колегія суддів приходить до переконливого висновку, що в цій частині позовних вимог також слід відмовити.

Відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги встановлені фактичні обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідач вказані вимоги щодо обов`язку довести правомірність своїх дій та рішень виконав.

Доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права з огляду на залучення до справи відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формуваньУправління Держгеокадастру в Ужгородському районі Закарпатської області, яке визначено позивачем, як один з відповідачів по даній справі, 04 вересня 2017 року припинене як юридична особа.

Разом з тим, відповідно до частин третьої, четвертої статті 48 КАС України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.

Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу, як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

З матеріалів справи встановлено, що у зв`язку із відмовою позивача від заміни неналежного відповідача на належного, або залучення до справи, як співвідповідача Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, суд першої інстанції з власної ініціативи, враховуючи положення частини четвертої статті 48 КАС України залучив Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області, як четвертого відповідача у даній справі. Крім того, колегія суддів зауважує, що положення вищезазначених положень статті 48 КАС України надає суду першої інстанції право заміняти первісного відповідача належним відповідачем, залучити іншу особу як другого відповідача до ухвалення рішення у справі, що спростовує твердження позивача про можливість вчинення таких дій судом першої інстанції лише до закінчення підготовчого провадження.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені позивачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 липня 2018 року у справі № 807/2306/16 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 26 листопада 2020 року