Справа № 520/3120/2020
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 р.Справа № 520/3120/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Чалого І.С. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Харківській області про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Сліденко А.В.) від 22.06.2020 року (повний текст рішення складено 23.06.2020 року) по справі № 520/3120/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДПС у Харківській області № ЄВ01495405 від 16.12.2019 р. про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в сумі 32873,87 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відсутні визначені законом підстави для накладення штрафу та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 року позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 16.12.2019 р. № ЄВ01495405 в частині нарахування 26410,67 грн. пені. Позов в решті вимог залишено без задоволення.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач пройшов процедуру державної реєстрації, внаслідок чого набув статусу суб`єкта господарювання фізичної особи підприємця, значиться в Єдиного державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань під ідентифікаційним кодом .

З 01.01.2011 р. оподаткування результатів господарських операцій у межах підприємницької діяльності здійснювалося заявником за правилами спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, а з 01.01.2012 р. - за правилами, запровадженими для платника єдиного податку 2 групи без реєстрації платником податку на додану вартість.

15.05.2013 р. суб`єктом владних повноважень УПФУ у Куп`янському районі Харківської області відносно заявника була винесена вимога № 1601 про оплату недоїмки з ЄСВ у розмірі 5766,45 грн.

Вказана вимога була оскаржена платником податку в адміністративному порядку. Мотивом незгоди заявником обрано твердження про те, що не включення особи до реєстру застрахованих осіб спричиняє відсутність обов`язків платника єдиного податку на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (а.с. 16).

Рішенням ПФУ України від 08.10.2013 р. № 26660/09-10 відхилено скаргу платника.

Отже, станом на 15.05.2013р. за заявником обліковувалась недоїмка по ЄСВ у розмірі 5766,45 грн. Доказів оплати цієї суми заявник до суду не подав.

При цьому, у рішенні ПФУ України від 08.10.2013 р. № 26660/09-10 вказано, що згідно зі ст. 13 Закону України Про Державний бюджет України на 2012 рік мінімальний розмір ЄСВ повинен складати: з 01.01.2012 р. 372,33 грн., з 01.04.2012 р. 379,62 грн., з 01.07.2012 р. 382,39 грн., з 01.10.2012 р. 387,95 грн., з 01.12.2012 р. 393,50 грн. Також у рішенні ПФУ України від 08.10.2013 р. № 26660/09-10 вказано, що відповідно до ст. 8 Закону України Про державний бюджет України на 2013р. мінімальний розмір ЄСВ повинен складати: з 01.01.2013 р. 395,01 грн., з 01.12.2013р. 422,65 грн.

Наведене за висновком суду першої інстанції свідчить про те, що у 2012 р. заявник взагалі не здійснював оплату ЄСВ.

18.12.2013 р. суб`єктом владних повноважень Куп`янською ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області відносно заявника була винесена вимога № Ф-7004-17 про оплату недоїмки з ЄСВ у розмірі 12164,81 грн.

Вказана вимога була оскаржена платником податку в адміністративному порядку, але рішенням Міністерства доходів і зборів України від 27.03.2014 р. № 1814/к/99-99-10-01-07-15 відхилено скаргу заявника.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2014 р. по справі № 820/16176/14, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2015 р. відмовлено в задоволенні позовних вимог про скасування вимоги № Ф-7004-17 про оплату недоїмки з ЄСВ у розмірі 12164,81 грн.

Як зазначив суд першої інстанції, станом на 18.12.2013 р. за заявником обліковувалась недоїмка по ЄСВ у розмірі 12164,81 грн. Доказів оплати цієї суми заявник до суду не подав.

З рішення ГУ Міндоходів у Харківській області від 10.02.2014 р. № 643/К/20-40-10-04-17 встановлено, що станом на 30.09.2013 р. за заявником обліковується недоїмка з ЄСВ за 2011 р. у розмірі 4010,30 грн., за 2012 р. у розмірі 4572,42 грн., за І квартал 2013 р. у розмірі 1194,03 грн., за ІІ квартал 2013 р. у розмірі 1194,03 грн. Показник цієї недоїмки був збільшений за рахунок неоплати заявником ЄСВ у ІІІ кварталі 2013 р. у розмірі 1194,03 грн. ЄСВ у 2013 р. заявник не сплачував. (а.с. 24-25).

У межах справи № 820/13176/14 судами установлені обставини, що внаслідок відмови від оплати ЄСВ за заявником обліковується сума недоїмки у розмірі 12164,81 грн., яка, окрім іншого, підтверджується також і актом звірки між пенсійним органом та заявником (а.с. 37-41).

13.11.2015 р. Салтівською ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області відносно заявника була винесена вимога № Ф-7004-17 про оплату недоїмки з ЄСВ у розмірі 12937,21 грн. Доказів оскарження до суду або адміністративного органу вищого рівня цієї вимоги учасниками спору до матеріалів справи не подано. Доказів оплати цієї суми заявник до суду не подав.

12.01.2018 р. ГУ ДФС у Харківській області відносно заявника була винесена вимога № Ф-7004-17 про оплату недоїмки з ЄСВ у розмірі 11303,22 грн.

Позивачем вказана вимога оскаржена в адміністративному порядку і рішенням ДФС України від 30.05.2018р. №78/к/99-99-11-02-02-15 встановлено, що вимога є відкликаною у зв`язку із порушенням строку направлення. В цьому рішенні також вказано про те, що ця обставина не скасовує саму недоїмку у сумі 11303,22 грн. (а.с. 53).

Судом першої інстанції також встановлено, що 04.06.2018 р. ГУ ДФС у Харківській області відносно заявника була винесена вимога № Ф-7004-17 про оплату недоїмки з ЄСВ у розмірі 11777,10 грн.

Позивачем вказана вимога оскаржена в адміністративному порядку, але рішенням ДФС України від 02.08.2018 р. № 11294/к/99-99-11-02-02-25 скаргу заявника відхилено.

03.07.2018 р. ГУ ДФС у Харківській області відносно заявника була винесена вимога №Ф-7004-17 про оплату недоїмки з ЄСВ у розмірі 10958,04 грн.

За твердженням позивача, 17.08.2018 р. була розпочата процедура адміністративного оскарження цієї вимоги, проте, належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів направлення скарги до ДФС України заявник у ході розгляду справи до суду не подав.

13.08.2019 р. ГУ ДФС у Харківській області відносно заявника була винесена вимога № Ф-7004-17 про оплату недоїмки з ЄСВ у розмірі 12497,16 грн.

Позивач оскаржив вказану вимогу в адміністративному порядку і рішенням ДФС України від 20.11.2019 р. № 10169/0/99-00-08-06-01 визначено, що вимога є відкликаною у зв`язку із порушенням строку направлення, але в цьому рішенні вказано про те, що ця обставина не скасовує самої недоїмки у сумі 12497,16 грн. (а.с. 66, 66 зворот).

18.11.2019 р. ГУ ДФС у Харківській області відносно заявника була винесена вимога № Ф-7004-17 про оплату недоїмки з ЄСВ у розмірі 12497,16 грн.

Позивачем ця вимога оскаржена в адміністративному порядку і рішенням ДФС України рішення від 31.01.2020 р. № 3975/6/99-00-08-06-01 визначено, що ця вимога є відкликаною, але в цьому рішенні також вказано про те, що ця обставина не скасовує самої недоїмки у сумі 12497,22 грн. (а.с. 70-71).

13.12.2019 р. ГУ ДФС у Харківській області відносно заявника була винесена вимога № Ф-7004-17 про оплату недоїмки з ЄСВ у розмірі 11579,10 грн.

Позивачем ця вимога оскаржена в адміністративному порядку і рішенням ДФС України рішення від 14.02.2020 р. № 5664/6/99-00-08-06-01-06 визначено, що ця вимога є відкликаною, але в цьому рішенні також вказано про те, що ця обставина не скасовує самої недоїмки у сумі 11579,10 грн. (а.с. 75-76).

На виконання вимог ст. 9 КАС України судом від учасників справи були витребувані документи про виконання обов`язку по оплаті ЄСВ у спірних правовідносинах та про стан обліку виконання означеного обов`язку.

З наданих заявником документів вбачається, що відповідна звітність з ЄСВ почала подаватись до контролюючого органу лише з 2014 р.

Також з наданої відповідачем картки особового рахунку заявника з ЄСВ судом встановлено, що перші платежі по ЄСВ почали надходити від платника лише у 2014 р., коли сума недоїмки за попередні звітні податкові періоди вже складала 12164,81 грн.

16.12.2019 р. без проведення перевірки та складання письмового документу відповідачем, ГУ ДПС у Харківській області, відносно заявника було видано рішення № ЄВ01495405 про застосування штрафу у розмірі 10% у сумі 1718,87 грн., про застосування штрафу у розмірі 20% у сумі 4744,33 грн., про нарахування 26410,67 грн. пені.

Підставою для видання оскарженого рішення вказано ч. 10 ст. 25 та п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Фактичною підставою слугували твердження податкового органу про несвоєчасну оплату заявником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 22.01.2013 р. - 19.05.2017 р., за період 21.01.2015 р. -18.10.2019 р., а також про узгодження недоїмки з ЄСВ за подією настання календарної дати 23.07.2013 р., що спричинило безперервне та послідовне обчислення контролюючим органом пені.

Також судом першої інстанції встановлено, що причиною виникнення спору є використання відповідачем отриманих від пенсійного органу - УПФУ у Куп`янському районі Харківської області - відомостей про несвоєчасне виконання заявником обов`язків з оплати ЄСВ у 2011-2013р.р., внаслідок чого сума недоїмки з ЄСВ станом на 31.12.2013 р. склала 12.164,81 грн.

Не погодившись з прийнятим контролюючим органом рішенням № ЄВ01495405 від 16.12.2019 р. позивач звернувся до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що нарахування пені розпочалося із календарної дати - 23.07.2013 р., хоча процедура оскарження першої вимоги про оплату недоїмки з ЄСВ від 15.05.2013 р. № 1601 завершилась - 08.10.2013 р., що за висновком суду першої інстанції свідчить про те, що контролюючий орган передчасно розпочав нарахування пені.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в іншій частині, суд першої інстанції зазначив, що зважаючи на встановлений факт існування станом на 01.01.2014 р. недоїмки по ЄСВ у розмірі 12164,81 грн. розмір застосованого контролюючим органом штрафу у сумі 1718,87 грн. (10% несвоєчасно оплаченого ЄСВ до 01.01.2015р.) та 4744,33 грн. (20% несвоєчасно оплаченого ЄСВ після 01.01.2015р.) не суперечить закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що ані позивачем, ані відповідачем рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог фактично не оскаржувалося, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних не переглядається.

Що стосується рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

В доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що позивачем самостійно подано до органу доходів і зборів звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2013 рік від 02.02.2014 р., в якому самостійно визначено єдиний внесок за ставкою 34,7% - 4800,76 грн., за 2014 рік від 22.01.2015 р., в якому самостійно визначено єдиний внесок за ставкою 34,7% - 5071,80 грн., за 2015 рік від 09.02.2016 р., в якому самостійно визначено суму єдиного внеску за ставкою 34,7 % - 5293,88 грн., за 2016 рік від 01.02.2017 р., в якому самостійно визначено єдиний внесок за ставкою 22 % - 3797,64 грн., за 2017 рік від 23.01.2018 р. в якому самостійно визначено єдиний внесок за ставкою 22 % - 8448,00 грн., за 2018 рік від 11.01.2019 р. в якому самостійно визначено єдиний внесок за ставкою 22 % - 9828,72 грн та за 2019 рік від 10.01.2020 в якому самостійно визначено єдиний внесок за ставкою 22 % - 11016,72 грн.

Вказав, що 01.10.2013 р. функції адміністрування ЄСВ було передано від пенсійного органу до органу доходів і зборів.

Станом на 01.10.2013 р. до органу доходів і зборів Пенсійним фондом України було передано інформацію про стан розрахунків платників єдиного внеску (недоїмка/переплата). Згідно інтегрованої картки платника, по позивачу передано борг зі сплати ЄСВ, який станом 31.12.2012 р. складав 10970,78 грн.

Також зазначив, що 02.02.2014 р. позивачем було подано до податкового органу звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за звітний 2013 період, в якому самостійно визначено розмір єдиного внеску за 2013 рік у загальному розмірі 4800,76 грн. Вказані суми протягом 2013 позивачем не сплачувались.

З аналізу даних облікової картки платника ОСОБА_1 за КБК 71040000 «ЄСВ за себе» вбачається, що позивачем не виконувалися вимоги ст. 9 Закону № 2464, а саме: залишок несплати сум єдиного внеску переданого від Пенсійного фонду України та за III, IV квартали 2013 року, II квартал 2014 року, IV квартал 2015 року, I, III, IV квартали 2016 року, I-IV квартали 2017 року, I, II квартали 2018 року сплачено з порушенням законодавчо встановленого строку.

На підставі цього вказав, що визначальним є встановлення фактів несплати (несвоєчасної) сплати позивачем ЄСВ, в тому числі на підставі даних інформаційної системи органів доходів і зборів, а саме зворотного боку облікової картки платника ЄСВ фізичної особи-підприємця, а не лише первинних документів щодо нарахування та сплати єдиного внеску.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.

Зі змісту спірного рішення № ЄВ01495405 від 16.12.2019 р. про застосування штрафних санкцій та нарахування пені у загальному розмірі 32873,87 грн. вбачається, що сума грошових зобов`язань складається з наступних елементів: 1) штраф у розмірі 1718,87 грн., за період з 22.01.2013 р. по 19.05.2017 р.; 2) штраф у розмірі 4744,33 грн. за період з 21.01.2015 р. по 18.10.2019 р.; пеня у розмірі 26410,67 грн.

Рішення суду першої інстанції відповідачем у справі оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог (нарахування пені), позивачем рішення суду не оскаржувалося, а тому в силу приписів ч. 1 ст. 308 КАС України рішення суду першої інстанції переглядається судом апеляційної інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з абз. 2 ч. 13 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі Закон № № 2464-VI) у разі оскарження платником єдиного внеску вимоги про сплату недоїмки нарахування пені зупиняється з дня подання скарги до органу доходів і зборів або позову до суду.

Судовим розглядом встановлено, що протягом всього зазначеного в рішенні періоду, починаючи з 2013 року, позивачем здійснювалось оскарження всіх отриманих вимог про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску в адміністративному та судовому порядку згідно з положеннями законодавства, чинного на відповідний період часу, що зупиняло нарахування пені згідно із Законом № 2464 та не надавало вимогам правового статусу узгоджених, внаслідок чого не породжувало у позивача обов`язків щодо сплати зазначених у Вимогах сум.

Так, перша вимога, яку отримав позивач, це вимога про сплату недоїмки від 15.05.2013 р. № 1601 УПФУ в Куп`янському районі Харківської області. Остаточне рішення за вимогою - це рішення Пенсійного Фонду України від 08.10.2013 р. № 26660/09-10, яким цю вимогу залишено без змін, а скаргу без задоволення.

Наступна вимога, яку отримав позивач, це вимога Куп`янської ОДПІ у Харківській області від 18.12.2013 р. на суму 12164,81 грн., яка була оскаржена позивачем і в адміністративному, і в судовому порядку. Період оскарження тривав з 17.01.2014 р. по 03.12.2015 р.

Процедура адміністративного оскарження завершилася прийняттям рішення Міністерства доходів і зборів України від 27.03.2014 р. № 1814/к/99-99- 10-01-07-15, яким скаргу залишено без задоволення, а вимогу від 18.12.2013 р. - без змін.

Щодо процедури судового оскарження, судом встановлено, що 14.04.2014 р. позивач звернувся з адміністративним позовом про оскарження вимоги від 18.12.2013 р. до Харківського окружного адміністративного суду, але ухвалою суд від 16.06.2014 р. у справі № 820/6847/14 позовну заяву було повернуто позивачу.

Позивач повторно звернувся до суду щодо оскарження вказаної вище вимоги і постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2014 р. у справі № 820/13176/14 в задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2015 р. постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2014 р. по справі № 820/13176/14 залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.12.2015 р. постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23.12.2014 р. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2015 р. залишено без змін.

До 2018 року позивач не отримував від відповідача вимог про сплату боргу або будь-яких інших документів стосовно заборгованості з ЄСВ. Протягом наступних трьох років з 2015 по 2017 рік включно позивач не отримував вимог про стягнення боргу.

Наступну вимогу від 12.01.2018 р. позивач отримав в квітні 2018 року.

Судовим розглядом встановлено, що вимогу від 12.01.2018 № Ф-7004-17 ГУ ДФС у Харківській області Рішенням ДФС від 30.05.2018 р. №78/к/99-99-11-02-02-25 скасовано та відкликано зазначену вимогу.

Наступну вимогу від 04.06.2018 р. № Ф-7004-17 ГУ ДФС у Харківській області також було оскаржено позивачем в адміністративному порядку і рішенням ДФС України від 02.08.2018 р. № 11294/к/99-99-11-02-02-25 в задоволенні скарги позивача на було відмовлено, а вимогу залишено без змін.

Вимогу від 03.07.2018 р. № Ф-7004-17 ГУ ДФС у Харківській області про сплату боргу у розмірі 10958,04 грн. було оскаржено до ДФС України (скарга від 17.08.2018 р.) на підтвердження чого позивачем до суду першої інстанції надано копію фіскального чеку від 17.08.2018 р. та копію рекомендованого повідомлення про вручення 21.08.2018 р. поштового відправлення - скарги позивача в ДФС України.

Вимогу від 13.08.2019 р. № Ф-7004-17 ГУ ДФС у Харківській області рішенням ДПС України від 20.11.2019 р. № 10169/0/99-00-08-06-01 було скасовано та визнано відкликаною.

Вимогу від 18.11.2019 р. № Ф-7004-17 ГУ ДПС у Харківській області рішенням ДПС України від 31.01.2020 р. № 3975/6/99-00-08-06-01 скасовано та визнано відкликаною.

Вимогу від 13.12.2019 р. № Ф-7004-17 ГУ ДПС у Харківській області рішенням ДПС України від 14.02.2020 р. № 5664/6/99-00-08-06-01-06 скасовано та визнано відкликаною.

Як було встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем у справі, нарахування пені розпочалося із календарної дати - 23.07.2013 р., хоча процедура оскарження першої вимоги про оплату недоїмки з ЄСВ від 15.05.2013 р. № 1601 завершилась - 08.10.2013 р.

Як вказувалося вище, відповідно до абз. 2 ч. 13 ст. 25 Закону № 2464 передбачено, що у разі оскарження платником єдиного внеску вимоги про сплату недоїмки нарахування пені зупиняється з дня подання скарги до органу доходів і зборів або позову до суду.

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що податковий орган передчасно розпочавши нарахування пені, при прийнятті і рішення в частині нарахування пені також не врахував приписи абз. 2 ч. 13 ст. 25 Закону № 2464, з урахуванням систематичного здійснення оскарження позивачем всіх отриманих протягом 2013- 2019 років вимог. За умов оскарження всіх зазначених у позові вимог про стягнення боргу (недоїмки), зазначені в них суми боргу не були узгодженими, що виключає наявність у позивача обов`язку з оплати цих вимог, та як наслідок нарахуванням пені податковим органом.

На підставі цього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 16.12.2019 р. № ЄВ01495405 в частині нарахування 26410,67 грн. пені. Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 року по справі №520/3120/2020 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.06.2020 року по справі №520/3120/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 26.11.2020 року