Справа № 480/488/20
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2020-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 р.Справа № 480/488/20
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: П`янової Я.В. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Губарєвої В.А.

представників сторін: позивача - Коломійця Д.М., Рішка Д.С., відповідача - Овсієнко Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління з питань праці Сумської міської ради на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 року, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, м. Суми, повний текст складено 03.06.20 року по справі № 480/488/20

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Управління з питань праці Сумської міської ради

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ

23 січня 2020 року позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернулась з позовною заявою до Управління з питань праці Сумської міської ради (наділа - відповідач), в якій просила суд визнати протиправною та скасувати постанову Управління з питань праці Сумської міської ради №ОМС-СМ 21088/14444/1443/АВ/П/ТД/ФС від 13.12.2019 про накладення штрафу у розмірі 125190,00 грн та стягнути на користь позивача судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані проведенням інспекційного відвідування за відсутності законних підстав (постанова винесена неуповноваженою особою, оскільки у органів місцевого самоврядування є право тільки проводити інспекційне відвідування, проте відсутнє право накладати штрафи), застосуванням порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 823 від 21.08.2019, який у перевіряємий період з червня по липень 2019 року не був чинним, протиправністю винесеної постанови через хибність висновків, викладених в акті перевірки про укладення позивачем з громадянином ОСОБА_2 трудового договору, а не цивільно-правового договору, що мало місце у спірних відносинах.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 по справі № 480/488/20 позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління з питань праці Сумської міської ради про визнання протиправною та скасування постанови задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Управління з питань праці Сумської міської ради №ОМС-СМ 21088/14444/1443/АВ/П/ТД/ФС від 13.12.2019 про накладення штрафу у розмірі 125190,00 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління з питань праці Сумської міської ради (40000, м. Суми, майдан Незалежності, 2) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 ) витрати на оплату судового збору в сумі 1251 (одна тисяча двісті п`ятдесят одна) грн 91 коп.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 по справі № 480/488/20, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована правомірністю висновків акту перевірки про те, що між позивачем та ОСОБА_2 фактично укладено трудовий договір, а не цивільно-правовий, оскільки, на думку відповідача, ОСОБА_2 фактично виконувалися роботи за професією та на постійній основі, договором не передбачено виконання визначеного обсягу робіт у конкретний проміжок часу, позивачем проведено інструктаж ОСОБА_2 . Стверджує, що відвідування відбулося правомірно, а підставою його проведення слугувала інформація органу Пенсійного фонду України щодо роботодавців, у яких 30 і більше відсотків працівників працюють на цивільно-правових умовах, відповідно до п.п. 6 п. 5 порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 823 від 21.08.2019.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги, з підстав та мотивів, викладених в скарзі, та просив суд апеляційної інстанції їх задовольнити.

Представники позивача в наданому до суду апеляційної інстанції письмовому відзиві та у судовому засіданні просили суд відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 по справі № 480/488/20. Стверджує про відсутність права виконавчих органів місцевого самоврядування проводити відповідні інспекційні відвідування в порядку, який не був чинним у перевіряємий період з червня по липень 2019 року, та за їх результатами складати постанови про накладення штрафів.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга Головного управління ДПС у Харківській області не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі направлення Управління з питань праці Сумської міської ради №ОМС-СМ 2108/79 про проведення інспекційного відвідування від 30.10.2019, головними спеціалістами відділу з питань праці управління з питань праці Сумської міської ради Лазоренко М.А. та Овсієнко Д.Ю. проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з метою здійснення контролю за додержанням законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин за липень 2019 року (а.с.13).

За результатами відвідування, 06.11.2019 складений акт №ОМС-СМ 2108/1444/1443/АВ (а.с. 14-18), згідно з яким, встановлені порушення частини 1 та 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з допущенням до роботи без укладання трудового договору ОСОБА_2 .

У поданих Управлінню Держпраці запереченнях на акт інспекційного відвідування (а.с. 19-20), позивач вказала, що нею та ОСОБА_2 укладена цивільно-правова угода від 19.06.2019 і за її умовами ОСОБА_2 працював не підпорядковуючись і не дотримуючись правил внутрішнього трудового розпорядку, не дотримуючись робочого режиму та інших вимог, які притаманні трудовому договору.

Листом № 635/19.2-11/91 від 18.11.2019 (а.с. 21), відповідач повідомив позивача, що заперечення до акту інспекційного відвідування не спростовують висновків про порушення статті 24 Кодексу законів про працю України та направив Припис про усунення виявлених порушень №ОМС-СМ 2108/1444/1443/АВ/П від 18.11.2019.

29.11.2019 ОСОБА_1 подано до Управління Держпраці скаргу на припис про усунення виявлених порушень, за результатами розгляду якої, листом Управління Держпраці у Сумській області від 28.12.2019 №11229/18-27/04/2019/10346 (а.с. 35), повідомлено позивача, що відсутні підстави для скасування припису №ОМС-СМ 2108/1444/1443/АВ/П від 18.11.2019.

На підставі акту інспекційного відвідування №ОМС-СМ 2108/1444/1443/АВ від 06.11.2019, начальником Управління з питань праці Сумської міської ради 13.12.2019 прийнято Постанову №ОМС-СМ 2108/1444/1443/АВ/П/ТД/ФС про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу в розмірі 125190 грн (а.с. 36-37).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з недоведеності відповідачем обставин, викладених в акті інспекційного відвідування щодо належності укладеного між позивачем та ОСОБА_2 договору до трудового, та, як наслідок відсутності підстав для прийняття оскарженої постанови про накладення штрафу, яка не відповідає критеріям, встановленим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з чим позовні вимоги про її скасування є обґрунтованими.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За приписами ст. 265 КЗпП України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні (надалі - Закон № № 280/97-ВР) органи місцевого самоврядування з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади можуть виступати з ініціативою щодо перевірок, організовувати їх проведення, а при здійсненні повноважень у сфері контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення проводити перевірки на підприємствах, в установах та організаціях, що не перебувають у комунальній власності, а також фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів міських рад міст обласного значення та об`єднаних територіальних громад, крім повноважень, визначених пунктом "б" частини першої цієї статті, належать:

1) здійснення на відповідних територіях контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у порядку, встановленому законодавством;

2) накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1985-IV, Конвенції Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованої Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1986-IV, частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України, постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. № 823 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (надалі Порядок № 823).

Пунктом 3 вказаної постанови Кабінету Міністрів України рекомендовано міським радам міст обласного значення та сільським, селищним, міським радам об`єднаних територіальних громад під час здійснення повноважень, передбачених частиною третьою статті 34 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, керуватися цією постановою.

Відповідно до п. 1 Порядку № 823 цей Порядок визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (зокрема їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування), з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1985-IV, Конвенцією Міжнародної організації праці № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 8 вересня 2004 р. № 1986-IV, та Законом України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (далі - Закон). Заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю, крім заходів з питань виявлення неоформлених трудових відносин, здійснюються відповідно до вимог частин четвертої і п`ятої статті 2 Закону.

Згідно з абз. 1 п. 2 Порядку № 823 заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Заходи контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються інспекторами праці виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, дотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад) у формах, визначених абзацом першим цього пункту (абз. 2 п. 2 Порядку № 823).

Оскаржену постанову винесено начальником Управління з питань праці Сумської міської ради Занченком А.Г. (а.с. 36-37).

В свою чергу управління з питань праці та соціального захисту населення Сумської міської ради відповідно до пп. 1.1 Положення про управління з питань праці Сумської міської ради, затвердженого рішення Сумської міської ради від 26.07.2017 №2381-МР є виконавчим органом Сумської міської ради.

Відповідно до п.п. 2.5, 2.8 вказаного Положення начальник Управління за посадою є інспектором праці та має право здійснювати державний контроль за додержанням суб`єктами господарювання законодавства про працю в межах компетенції Управління. Управління забезпечує організацію здійснення власних та делегованих повноважень органів виконавчої влади, визначених підпунктом 1 пункту а статті 27, підпунктом 2 пункту б статті 30, підпункту 1 пункту б статті 31, підпунктами 1, 8 пункту б частини першої, частиною третьою статті 34 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні (за належністю).

З аналізу вказаних норм, колегія суддів дійшла висновку про те, що накладення штрафів за порушення законодавства про працю віднесено до повноважень начальника Управління з питань праці Сумської міської ради, через що доводи позивача про відсутність права виконавчих органів місцевого самоврядування проводити відповідні інспекційні відвідування та за їх результатами складати постанови про накладення штрафів є необґрунтованими.

Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про основні засади здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" (надалі - Закон № 877) визначено, що державний нагляд (контроль) здійснюється за принципами, зокрема, рівності прав і законних інтересів усіх суб`єктів господарювання; гарантування прав та законних інтересів кожного суб`єкта господарювання; об`єктивності та неупередженості здійснення державного нагляду (контролю); здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом.

Підстави для проведення інспекційного відвідування визначені пунктом 5 Порядку №823, зокрема, за інформацією: Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: роботодавців, в яких 30 і більше відсотків фізичних осіб працюють на умовах цивільно-правових договорів.

Також вказаним пунктом визначено, що рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5-7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю чи його заступник.

Інспекційні відвідування з підстав, визначених абзацами четвертим, п`ятим, одинадцятим, чотирнадцятим підпункту 6 цього пункту, проводяться виключно з питань виявлення неоформлених трудових відносин.

Інспекційне відвідування або рішення інспектора праці про відвідування роботодавця, передбачене пунктом 33 цього Порядку, підлягає повідомній реєстрації Держпраці чи її територіальним органом до початку їх проведення.

Зі змісту наказу № 100 від 24.10.2019 "Про проведення інспекційного відвідування", яким призначено провести інспекційне відвідування позивача, вбачається, що підставою для його видання слугувала інформація Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області стосовно роботодавців, у яких 30 і більше відсотків працівників працюють на умовах цивільно-правових договорів у липні 2019 року (лист від 16.09.2019 № 22456/06.04-07 Про надання інформації).

У свою чергу, на підставі вказаного наказу відповідачем видано направлення ОМС-СМ 2108/79 про проведення інспекційного відвідування від 30.10.2019, на проведення інспекційного відвідування з питань додержання ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин за липень 2019 року на підставі п.п. 6 п. 5 Порядку № 823 (а.с.38).

Отже, доводи позивача про протиправність призначення перевірки, на переконання колегії суддів є хибними.

Щодо доводів позивача про протиправне застосування відповідачем Порядку № 823, який у перевіряємий період з червня по липень 2019 року не був чинним, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 надано офіційне тлумачення принципу дії закону в часі.

Так, в цьому рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У даному рішенні також акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом`якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

З огляду на викладене, з системного аналізу приписів ст. 58 Конституції України, колегія суддів зазначає, що відповідач мав право проводити інспекційне відвідування на підставі Порядку № 823, який регулює процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, оскільки такий порядок набрав чинності з 30.08.2019, отже був чинним на момент проведення інспекційного відвідування з 30.10.2019 по 06.11.2019, через що, колегія суддів вважає хибними доводи позивача в цій частині.

Згідно з п. 8, 9 Порядку № 823 під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред`явити об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення, перед підписанням акта інспекційного відвідування надати копію відповідного направлення на проведення інспекційного відвідування та внести запис про його проведення до відповідного журналу реєстрації заходів державного нагляду (контролю) об`єкта відвідування (за його наявності). Тривалість інспекційного відвідування не може перевищувати 10 робочих днів.

Відповідно до п. 10 Порядку № 823 інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно мають право:

1) під час проведення інспекційних відвідувань за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, без попереднього повідомлення о будь-якій годині доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця;

2) ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об`єктом відвідування їх копії або витяги;

3) наодинці або у присутності свідків ставити керівнику та/або працівникам об`єкта відвідування, іншим особам, що володіють необхідною інформацією, запитання, що стосуються законодавства про працю, отримувати із зазначених питань усні та/або письмові пояснення;

4) за наявності ознак кримінального правопорушення та/або створення загрози безпеці інспектора праці залучати працівників правоохоронних органів;

5) на надання робочого місця з можливістю ведення конфіденційної розмови з працівниками щодо предмета інспекційного відвідування;

6) фіксувати проведення інспекційного відвідування засобами аудіо-, фото- та відеотехніки;

7) отримувати від органів державної влади, об`єктів відвідування інформацію та/або документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування.

Частиною 1 статті 6 Закону № 877 визначені підстави для здійснення позапланових заходів державного контролю.

Абзацом 10 частини 1 статті 6 Закону № 877 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що під час проведення позапланового заходу з`ясовуються лише ті питання, необхідність перевірки яких стала підставою для здійснення цього заходу, з обов`язковим зазначенням цих питань у посвідченні (направленні) на проведення заходу державного нагляду (контролю).

Разом з тим, як встановлено частиною п`ятою статті 2 Закону № 877, зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Отже, Закон № 877 містить вичерпний перелік норм, дотримання яких зобов`язані забезпечити Держпраці, його територіальні органи, та уповноважені особи органів місцевого самоврядування при здійсненні державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення. Норми частини 1 статті 6 Закону № 877 до цього переліку не входять.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 Закону № 877 за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю) складає акт, який повинен містити такі відомості: дату складення акта; тип заходу (плановий або позаплановий); форма заходу (перевірка, ревізія, обстеження, огляд тощо); предмет державного нагляду (контролю); найменування органу державного нагляду (контролю), а також посаду, прізвище, ім`я та по батькові посадової особи, яка здійснила захід; найменування юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - підприємця, щодо діяльності яких здійснювався захід.

Наведеним положенням Закону № 877 кореспондують норми пунктів 19-20 Порядку № 823, згідно з якими за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

Згідно з п. 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 (далі по тексту - Порядок № 509), штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи). Штрафи накладаються на підставі, зокрема: акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю або зайнятість населення, здійсненого у зв`язку з невиконанням вимог припису; акта, складеного за результатами заходу державного контролю за додержанням законодавства про працю, у ході якого виявлено факти використання праці неоформлених працівників.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для винесення постанови серії ОМС-СМ 2108/1444/1443/АВ/П/ТД/ФС від 13.12.2019 слугував акт інспекційного відвідування від 06.11.2019 № ОМС-СМ2108/1444/1443/АВ.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у відповідача повноважень для проведення відповідних відвідувань та винесення відповідних рішень за результатами таких відвідувань, та відсутність в діях відповідача порушень вимог Закону № 877 та Порядку № 823 в ході призначення та проведення цього відвідування.

Як зазначено в акті, у позивача відсутні штатні працівники, але протягом червня-липня 2020 року 10 осіб виконували роботи за цивільно-правовими договорами, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

При цьому зазначено, що виплата винагороди фізичним особам, які виконували роботи за цивільно-правовими договорами, не підтверджується жодним з фінансових документів, передбачених законодавством, разом з цим, висновку щодо використання позивачем праці протягом червня-липня 2019 року без належного оформлення трудових відносин, відповідач дійшов тільки відносно однієї особи ОСОБА_2 .

Надаючи оцінку такому твердженню відповідача, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 50 Закону України "Про зайнятість населення" роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

З аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.

Характерними ознаками трудових відносин є:

- систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат);

- підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку;

- виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 "Класифікатор професій", затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327;

- обов`язок роботодавця надати робоче місце;

- дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

Взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами ст. 208 Цивільного кодексу України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

З аналізу наведених норм, колегія суддів зазначає, що основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Зокрема, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегулювано - чинним законодавством України.

Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №820/1432/17, 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а, 13.06.2019 у справі №815/954/18.

Згідно із ст. ст. 1, 2 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.

За приписами ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Отже, відносини, що виникають з цивільно-правового договору про надання послуг, не є тотожними з трудовими правовідносинами, а укладання цивільно-правового договору про надання послуг не свідчить про наявність трудових відносин між замовником та наданими виконавцем фізичними особами і може обумовлюватися свободою договору, визначеною Цивільним кодексом України.

При цьому у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Колегією суддів встановлено, що між позивачем та ОСОБА_2 укладено цивільно-правовий договір від 19.06.2019 (а.с.46-47).

Предметом укладеного договору є організація робіт на площі Привокзальна м. Слов`янськ, а його метою - отримання конкретного результату, а саме забезпечення виконання робіт по укладці плитки іншими особами.

Пунктом 2.2 передбачено, що виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку.

Розділом 3 цивільно-правового договору від 19.06.2019 передбачено розмір і порядок здійснення оплати послуг виконавця, а саме, плата за роботу виконану виконавчем за цим договором визначається сторонами за домовленістю і становить 4173 грн, що сплачується по акту виконаних робіт про надані послуги.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що позивачем та ОСОБА_2 підписані акти виконаних робіт від 30.06.2019 та від 19.07.2019, в яких визначено суми грошових коштів, які має позивач перерахувати ОСОБА_2 за надані послуги у розмірі 2000 грн, що після сплати податків складає 1610 грн та у розмірі 2173,00 грн, що після сплати податків складає 1749,27 грн відповідно (а.с. 49-50).

На підставі вказаних актів від 30.06.2019 та від 19.07.2019 позивачем було здійснено оплату ОСОБА_2 за надані послуги у розмірі 1610 грн та у розмірі 1749,27 грн відповідно (а.с. 61, 60).

Оплата послуг за договором обумовлена конкретною сумою у твердій грошовій формі, між замовником і виконавцем оформлювались Акти виконаних робіт, з яких вбачається, що позивач виплачував виконавцеві послуг, ОСОБА_2 , не заробітну плату, а саме винагороду згідно умов договору.

Колегія суддів також враховує, що ОСОБА_2 з грудня 2008 по теперішній час працює (як за основним місцем роботи так й за суміщенням) у ТОВ Строительство и монтаж, , що підтверджується довідкою ТОВ Строительство и монтаж № 193 від 11.11.2019, трудовою книжкою ОСОБА_12 . АТ-VІІІ № 2112434, табелями обліку робочого часу по підприємству ТОВ Строительство и монтаж за червень-липень 2019 року (а.с.51-59).

Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 у спірний період червень-липень 2019 року не мав можливості одночасно працювати за трудовим договором як за основним місцем роботи у ТОВ Строительство и монтаж так і у позивача.

Також п. 6.1. договору цивільно-правового договору від 19.06.2019 визначено, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонам і діє до повного виконання сторонами обов`язків, що передбачені цим договором.

Крім того, п. 2.10 передбачено, що виконавець зобов`язаний виконати роботи впродовж місяця з моменту передавання замовником матеріалу, з правом дострокового виконання.

З огляду на те, що роботи пов`язані з досягненням конкретного результату завершення робіт на площі Привокзальна у м. Слов`янськ, а закінчення таких робіт пов`язано з численними факторами, зокрема погодними умовами, а також, в п. 2.10 визначено місячний строк виконання таких робіт, колегія вважає хибним посилання відповідача про те, що договором не передбачено виконання визначеного обсягу робіт у конкретний проміжок часу.

Також помилковим є посилання відповідача на те, що однією з ознак саме трудового договору є виконання робіт за професією виконавця, оскільки у цивільному законодавстві такі обмеження щодо укладання цивільно-правових договорів відсутні.

Посилання на встановлення у договорі матеріальної відповідальності працівників, на думку колегії суддів, не є підтвердженням укладення трудового договору.

Так, пунктом 6.2 цивільно-правового договору від 19.06.2019 визначено, що за невиконання, неналежне виконання або виконання із суттєвими відступленням від умов чи порушення умов цього договору сторони несуть відповідальність, що передбачена цим договором.

Відтак, відповідальність за невиконання чи неналежне виконання цього договору покладено на обидві сторони.

Колегія суддів зауважує, що встановлення у договірних відносинах відповідальності за невиконання, неналежне виконання умов договору є однією з істотних умов будь-якого цивільного договору, отже не може свідчити про укладання саме трудового договору між позивачем та ОСОБА_2 .

Також, відповідачем не доведено, що ОСОБА_2 підпорядковувався правилам внутрішнього трудового розпорядку у позивача. Слід врахувати, що відповідачем пояснення у ОСОБА_2 не відбиралися, робоче місце останнього на площі Привокзальній у м. Слов`янську не перевірялося, в який час відповідні роботи проводилися також не досліджувалося.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не доведено, що укладений між позивачем ОСОБА_2 цивільно-правовий договір мав усі ознаки трудового договору.

Крім того, укладений цивільно-правовий договір не визнаний недійсним в судовому порядку, не має ознак нікчемного правочину, а інспектори праці не наділені повноваженнями тлумачити на власний розсуд характер правовідносин між сторонами цивільно-правового договору.

Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з правовим висновком, викладеним у постановах Верховний Суд від 26.05.2020 у справі №160/5315/19, від 23.10.2019 у справі №806/2064/18.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає помилковим висновки Управління з питань праці Сумської міської ради щодо того, що фізична особа ОСОБА_2 за цивільно-правовим договором по суті виконував трудові функції, оскільки цивільно-правові договори не містять тих умов, які притаманні трудовому договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваної постанови, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Кодексом законів про працю України, Законом України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, необґрунтовано, тобто, без урахування всіх обставин, які мали значення для їх прийняття, без дотримання вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, отже, наявні підстави для визнання протиправною та скасування спірної постанови.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Як зазначено в п.58 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Северянін та інші проти України", суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Управління з питань праці Сумської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 року по справі № 480/488/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді Я.В. П`янова В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено 25.11.2020.