Справа № 380/1994/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/1994/20 пров. № А/857/12348/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Михальської М.Р.,

представника позивача Трофімова Р.В.,

представника відповідача Адамова В.О.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Сакалош В.М.,

час ухвалення рішення 10:18:44,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 03 вересня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:
10 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати розрахунок грошової компенсації за не отримане речове майно виконаний на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення від 31 липня 2019 року, включаючи довідку - розрахунок № 35 від 10 лютого 2020 року заборгованості за недоотримане речове майно та проведені перерахунки, яка відображає вказаний розрахунок незаконними; визнати розмір грошової компенсації станом на 31 липня 2019 року в сумі 47492,50 грн; визнати неправомірним наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 31 липня 2019 року № 167 про виключення майора ОСОБА_1 з списків особового складу частини в зв`язку з нездійсненням з майором ОСОБА_1 повного та належного розрахунку за нормами забезпечення у зв`язку з звільненням з військової служби(виключенням з списків особового складу частини); скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 31 липня 2019 року № 167 про виключення майора ОСОБА_1 з списку особового складу частини; зобов`язати здійснити виплату грошової компенсації за не отримане речове майно до виключення з списків особового складу частини; зобов`язати за час вимушеного прогулу з дня скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31 липня 2019 року № 167 - по момент звільнення з військової служби (виключення з списків особового складу частини) нарахувати та виплатити матеріальне та грошове забезпечення, зарахувати вказаний період до календарної вислуги років військової служби.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що станом на день звернення до суду, відповідачем не проведено з ним усіх необхідних розрахунків, хоча останній подавав рапорти про таке проведення до виключення його зі списків особового складу військової частини. Вважає протиправними дії щодо не нарахування та невиплати йому у повному обсязі грошової компенсації за не отримане речове майно в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначає, що в порушення встановленого порядку розрахунку при звільненні, нарахування грошової компенсації за неотримане речове майно відповідач здійснив лише 10 лютого 2020 року, тоді як позивача виключено із складу військової частини та всіх видів грошового забезпечення наказом від 31 липня 2019 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірним розрахунок грошової компенсації за не отримане речове майно майора ОСОБА_1 , виконаний на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення від 31 липня 2019 року, включаючи довідку-розрахунок № 35 від 10 лютого 2020 року заборгованості за недоотримане речове майно та проведені перерахунки, які відображає вказаний розрахунок. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що розрахунок грошової компенсації за неотримане речове майно, здійснений відповідачем при звільненні позивача з військової служби, є неповним, а отже таким, що проведений з порушенням вимог чинного в період виникнення спірних правовідносин законодавства. Щодо решти вимог, то позивачем не надано доказів на підтвердження посилань про те, що він не надавав згоди на виключення його зі списків особового складу частини та не обгрунтовано протиправність наказу про звільнення. Не погодившись з прийнятим рішенням, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року вищевказану апеляційну скаргу залишено без руху, у зв`язку із несплатою судового збору за подання апеляційної скарги.

В подальшому, ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2020 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 повернуто скаржнику, у зв`язку з неусуненням недоліків апеляційної скарги.

Також, не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції прийнято рішення яким він лише зобов`язав військову частину здійснити перерахунок та виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, що за відсутності чітких вказівок щодо здійснення перерахунку грошової компенсації створює передумови до повторного неналежного нарахування грошової компенсації відповідачем. Також суд першої інстанції не навів підстав щодо неможливості поновити право позивача на своєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що позивач перебував у військовій частині НОМЕР_2 ДР Конго з 13 лютого 2017 року по 23 березня 2018 року, а вказана у судовому рішенні постанова КМ України № 1093 від 17 грудня 2008 року втратила чинність 04 березня 2016 року (Постанова КМ України від 11 лютого 2016 року №71). На час перебування позивача у військовій частині НОМЕР_2 ДР Конго діяв наказ Міністерства оборони України № 232 від 29 квітня 2016 року. Згідно норми № 1, встановленої Наказом № 232, військовослужбовцям українських національних контингентів та національного персоналу видаються окремі предмети речового майна особистого користування, а саме костюм літній польовий - 1 комплект, взуття (черевики літні або напівчеревики хромові) - 1 пара, білизна натільна (фуфайка (з короткими рукавами)) та труси чоловічі - 6 комплектів на заміну належних до видачі предметів та інші предмети, яких раніше не було видано. Льотне речове майно здане позивачем на речовий склад не придатне до подальшої експлуатації (носіння) строк експлуатації відповідно до норми №13 Наказу № 232 не вичерпаний, тому недоношене льотне майно на суму 2907,76 грн. було перераховане замість не отриманих інших предметів речового майна за основними нормами забезпечення.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, в своїх поясненнях покликався на доводи в ній викладені.

Представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рішення в частині задоволення позовних вимог не оскаржене, тому відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 26 березня 2014 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу відповідно до мобілізаційного плану, яку проходив у військовій частині НОМЕР_1 на посаді старшого льотчика вертолітної ланки вертолітної ескадрильї (Витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №67).

ОСОБА_1 безтерміново має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_3 ).

Наказом Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 24 червня 2019 року №240 ОСОБА_1 звільнено в запас відповідно до п.п. «й» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).

Згідно Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31 липня 2019 року №167, ОСОБА_1 справи та посаду здав.

Так, 31 липня 2019 року позивач подав рапорт до командувача військової частини НОМЕР_1 про надання дозволу на видачу довідки по видачі коштів за неотримане речове майно.

Листом від 12 серпня 2019 року №534 відповідач роз`яснив позивачу, що речове майно, яке було одержано понаднормово перед відрядженням до місії ООН згідно наказу МО України від 29 квітня 2016 року №232 розділу ІІІ пункту 1 та розділу ІV пункту 7, зараховане замість неотриманих інших предметів речового майна. А тому заборгованості за неотримане речове майно перед ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_1 немає.

15 листопада 2019 року ОСОБА_1 вважаючи, що при звільненні з військової служби в запас з ним здійснено неповний розрахунок з речового забезпечення, надіслав звернення до командування військової частини НОМЕР_1 з проханням розглянути заяву та надати належним чином завірені копії документів, що стосуються зокрема вартості речового майна належного до видачі.

18 грудня 2019 року листом №981 відповідач повторно повідомив ОСОБА_1 інформацію викладену в листі від 12 серпня 2019 року, а також надав копії карток обліку особистого користування.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання неправомірним розрахунку грошової компенсації за не отримане речове майно та проведені перерахунки які відображає вказаний розрахунок, зобов`язання здійснити перерахунок та виплату грошової компенсації за не отримане речове майно. Щодо визнання розміру грошової компенсації станом на 31 липня 2019 року в сумі 47492,50 грн; визнання неправомірним та скасування наказу від 31 липня 2019 року № 167 про виключення майора ОСОБА_1 з списків особового складу частини; зобов`язання здійснити виплату грошової компенсації за не отримане речове майно до виключення з списків особового складу частини; зобов`язання за час вимушеного прогулу з дня скасування вищевказаного наказу по момент звільнення з військової служби (виключення з списків особового складу частини) нарахувати та виплатити матеріальне та грошове забезпечення, зарахувати вказаний період до календарної вислуги років військової служби, то суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність таких позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із ст. 9-1 Закону №2011-ХІІ продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 3-5 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок №178), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, передбачено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Аналізуючи вищенаведені норми, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби, за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини та довідки про вартість речового майна.

З матеріалів справи слідує, що позивач у встановленому законом порядку подавав рапорт про отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.

10 лютого 2020 року відповідачем видано позивачу довідку розрахунок №35 заборгованості за неотримане речове майно та проведені перерахунки, в якій зазначено, що усього нараховано 4860,22 грн утримання за недоношене речове майно та майно ЛТО становить 4860,66 грн, сума до виплати становить 0 грн.

Відповідно до картки обліку матеріальних засобів особистого користування №161 станом на 31 липня 2019 року дані, внесені до неї, враховуючи дати виникнення права на відповідну річ, дати коли позивач повинен був її отримати та дати фактичної видачі і строк носки не відповідають нормам встановленим законодавством чинним у різні періоди проходження ОСОБА_1 військової служби.

Зокрема, в період проходження військової служби позивач забезпечувався речовим майном: - до 11 лютого 2016 року за нормами визначеними Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час»(надалі по тексту - ПКМ України № 1444); - з 29 квітня 2016 року за нормами визначеними наказом Міністра Оборони України «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту» від 29 квітня 2016 року № 232; - з 23 березня 2014 року за нормами встановленими ПКМ України № 1444 від 28 жовтня 2004 року (норма №10 забезпечення речовим майном військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні та спеціальні збори у Збройні Сили та в інші військові формування; норма №27 забезпечення речовим майном військовослужбовців льотного складу та цивільних осіб, що заміщують військові посади льотного складу, авіації Збройних Сил (інвентарне майно); - з 26 лютого 2015 року за нормами встановленими ПКМ України № 1444 від 28 жовтня 2004 року (норма №2 забезпечення речовим майном офіцерів і прапорщиків Збройних Сил та інших військових формувань; норма №27 забезпечення речовим майном військовослужбовців льотного складу та цивільних осіб, що заміщують військові посади льотного складу, авіації Збройних Сил (інвентарне майно); - з 29 квітня 2016 року за нормами встановленими наказом МОУ № 232 від 29 квітня 2016 року (норма №1 забезпечення предметами бойового обмундирування та екіпірування військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту (бойовий єдиний комплект (БЄК)); норма №4 забезпечення повсякденною формою одягу військовослужбовця Збройних Сил України; норма №13 забезпечення льотним одягом військовослужбовців льотного складу авіації Збройних Сил України, (інвентарне майно); - з 13 лютого 2017 року по 23 березня 2018 року за нормами встановленими наказом МОУ № 232 від 29 квітня 2016 року (норма згідно додатку №75 від 23 лютого 2018 року про отримання речового майна у військовій частині НОМЕР_2 ДР Конго; - з 13 лютого 2017 року по 23 березня 2018 року за нормами встановленими ПКМ України №1093 від 17 грудня 2008 року (норма № 61-1 забезпечення льотним одягом військовослужбовців льотного складу авіації національних контингентів (інвентарне майно).

Згідно вимог розділу IV пункту 7 підпункту 4 Наказу Міністра Оборони України №232 від 29 квітня 2016 року у разі звільнення військовослужбовця у запас або відставку за його бажанням льотно-технічне обмундирування не здається, а сума нарахована на його залишкову вартість може зараховуватися замість не отриманих інших предметів речового майна за основними нормами забезпечення.

Проте, відповідачем на майно яке було отримано позивачем у в/ч НОМЕР_1 та здано на склад частини, згідно здавальної відомості №299 від 26 липня 2019 року було нараховано та стягнуто суму на його залишкову вартість (не донос) 2907,76 грн.

Щодо забезпечення позивача речовим майном з березня 2014 року, то з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 було призвано по мобілізації, проте було видано загальновійськову польову форму одягу (другої категорії) замість забезпечення речовим майном за нормою №10, як це передбачено Постановою Кабінету Міністрів України №1444 від 28 жовтня 2014 року.

Після підписання контракту в період з 26 лютого 2015 року по 29 квітня 2016 року ОСОБА_1 також набув право на отримання речового майна, повсякденної форми одягу згідно постанови №1444, а саме за нормою №2.

Також, з 29 квітня 2016 року перелік майна, який належав до видачі ОСОБА_1 , встановлювався за нормою №4 забезпечення повсякденною формою одягу військовослужбовців Збройних Сил України.

Стосовно майна отриманого позивачем безпосередньо в період перебування в зоні проведення антитерористичної операції, то згідно розділу І пункту 9 абзацу 6 Наказу Міністерства оборони України №232, строки носіння речового майна та експлуатації технічних засобів, обладнання в угруповуваннях військ (сил), які безпосередньо беруть участь у бойових діях (спеціальних операціях) під час збройного конфлікту не встановлюються; при цьому майно знаходиться в експлуатації до повного зношення, а у разі знищення або приведення його в непридатний стан це майно замінюється на нове.

У контексті фактичних обставин цієї справи слід визнати, що з картки обліку матеріальних засобів користування№ 161 та довідки-розрахунку № 35 про вартість майна, що підлягає видачі при звільнені позивача, а також з урахуванням норм забезпечення речовим майном військовослужбовців, зазначених вище судом апеляційної інстанції, вбачається невідповідність кількості та відсутність частини речового майна, яке повинно було бути враховане під час складання довідки-розрахунку та відповідно за недоотримання якого повинно було бути виплачено грошову компенсацію.

Поряд з тим, здійснюючи обрахунок належної позивачеві грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідач дійшов висновку про відсутність такої, що на думку суду є помилковим.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що розрахунок грошової компенсації за неотримане речове майно, здійснений відповідачем при звільненні позивача з військової служби є неповним, а отже таким, що проведений з порушенням вимог чинного в період виникнення спірних правовідносин законодавства, оскільки зі змісту оскаржуваного розрахунку і довідки слідує, що відповідача відсутня заборгованість перед позивачем за нетримане речове майно.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині наявного права в позивача на грошову компенсацію за неотримане речове майно саме в розмірі 47492,50 грн, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1-2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Такого правового висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 825/602/17, яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

За результатом судового розгляду судом як першої інстанції, так і апеляційної інстанції встановлено неправомірність розрахунку грошової компенсації за неотримане речове майно майора ОСОБА_1 , виконаного на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення від 31 липня 2019 року, включаючи довідку-розрахунок № 35 від 10 лютого 2020 року заборгованості за недоотримане речове майно та проведені перерахунки, які відображає вказаний розрахунок.

В силу норм Порядку № 178 від 16 березня 2016 року розмір грошової компенсації визначається на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

За наслідками розгляду цієї справи встановлено, що розрахунок грошової компенсації за неотримане речове майно, здійснений відповідачем при звільненні позивача з військової служби є неповним, а отже неправомірним та таким, що проведений з порушенням вимог чинного в період виникнення спірних правовідносин законодавства.

Норми Порядку № 178 від 16 березня 2016 року наділяють відповідача обов`язком самостійно обрахувати розмір грошової компенсації за неотримане речове майно та відповідно сформувати довідку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за не отримане речове майно, позаяк первинно військовою частиною було зроблено висновок про відсутність такої заборгованості.

Покликання представника позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції на майбутні, на його думку, повторно неправомірні дії відповідача при нарахуванні розміру грошової компенсації за неотримане речове майно за наслідками прийнятого рішення судом, є власними суб`єктивними твердженнями, а відтак не можуть бути взяті до уваги судом при розгляді даної справи.

Такі обставини дають підстави вважати, що доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими та не можуть бути задоволені, а відтак судом першої інстанції вірно відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання права на грошову компенсацію в розмірі 47492,50 грн.

Стосовно позовних вимог про визнання неправомірним та скасування наказу від 31 липня 2019 року № 167 про виключення майора ОСОБА_1 з списків особового складу частини в зв`язку з нездійсненням з майором ОСОБА_1 повного та належного розрахунку за нормами забезпечення у зв`язку з звільненням з військової служби (виключенням з списків особового складу частини), то колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту позовної заяви слідує, що предметом спору у даній справі, серед іншого, є, зокрема, перевірка правомірності оскаржуваного наказу в частині виключення позивача зі списків особового складу військової частини за умов неповного розрахунку на час такого виключення.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XI (далі - Закон № 2232-XI) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XI військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 3 Закону № 2232-XI правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ч. 1 ст. 19 Закону № 2232-XI військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Відповідно до ч. 4 вказаної статті встановлено, що форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону № 2232-XI початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XI закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно із ч. 9 ст. 26 Закону № 2232-XI звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Отже, з вищевикладеного слідує, що початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини, а закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що саме таким наказом від 31 липня 2019 року № 167 позивача звільнено та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Колегія суддів вважає, що посилання позивача на факт не проведення розрахунку за всіма видами забезпечення при виключенні позивача зі списків особового складу, як на підставу для задоволення адміністративного позову, є безпідставними, оскільки законність спірного наказу не може бути чи стояти в залежності від часу розрахунку відповідача з позивачем.

Так, дійсно було порушено строк розрахунку, але сам наказ з юридично-правової точки зору вірний, законний, оскільки альтернативних дій відповідача по відношенню до подальшого проходження військової служби позивачем не було, окрім як видати спірний наказ. Відповідач позбавлений був можливості не прийняти відповідний наказ та продовжувати утримувати у штаті та на службі з виконанням відповідних позивачем обов`язків такої служби проти його волі, який виявив бажання припинити службу у зв`язку із закінченням дії контракту. Таке утримання було б явним порушенням прав позивача щодо подальшого такого проходження служби. Питання продовження проходження служби та розрахунку при звільненні мають різну правову природу їх виникнення так і припинення, а тому за таких обставин жодних підстав для поновлення контракту, включення ОСОБА_1 до списків особового складу частини, нарахуванні йому всіх видів забезпечення, виплати грошового забезпечення за вимушений прогул та інші пов`язані з цим вимоги не має.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 820/4141/17.

За таких обставин в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування від 31 липня 2019 року № 167 обгрунтовано відмовлено судом першої інстанції.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання за час вимушеного прогулу по момент звільнення з військової служби (виключення з списків особового складу частини) нарахувати та виплатити матеріальне та грошове забезпечення, зарахувати вказаний період до календарної вислуги років, то колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуваний наказ відповідача в частині припинення контракту та звільнення з військової служби позивачем не оскаржується, відтак правові підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про нарахування та виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та зарахування вказаного періоду до календарної вислуги років відсутні, оскільки відсутній факт вимушеного прогулу.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2020 року у справі № 380/1994/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 26 листопада 2020 року.