Справа № 816/5040/14
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року

м. Київ

справа №816/5040/14

касаційне провадження №К/9901/9233/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Бившевої Л.І.,

суддів: Хохуляка В.В., Ханової Р.Ф.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Кременчуцької об`єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Полтавській області (далі - Інспекція) на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.04.2015 (головуючий суддя - П`янова Я.В., Зеленський В.В., Чалий І.С.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-промислова компанія «Полтавазернопродукт» (далі - Товариство) до Кременчуцької об`єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року Товариство звернулось до суду із позовом до Інспекції, у якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30.10.2014 № /2122.

На обґрунтування зазначених позовних вимог Товариство послалося на те, що: реальність господарських операцій з придбання у ТОВ «Українська нафто-газова компанія» природного газу та його подальше використання у власній господарській діяльності підтверджена належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які не містять дефектів форми та змісту, складеними належним чином зареєстрованими юридичними особами та платниками податку на додану вартість, з урахуванням того, що транспортування придбаного у зазначеного контрагента природного газу підтверджена третьою стороною - відповідною газорозподільною компанією; висновок Інспекції про непідтвердження факту постачання Товариству природного газу від ТОВ «Українська нафто-газова компанія» ґрунтується лише на припущеннях та не містить жодного доведеного факту, оскільки акт про неможливість проведення зустрічної звірки не може містити інформацію щодо фінансово-господарських відносин суб`єктів господарювання.

Полтавський окружний адміністративний суд постановою від 17.02.2015 у задоволенні позову відмовив.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що: на підтвердження факту придбання та постачання газу Товариством були надані копії актів приймання-передачі природного газу, підписані та скріплені печатками позивача та ТОВ «Українська нафто-газова компанія» без погодження з газотранспортними організаціями, з огляду на що зазначені акти не відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пунктів 3.4, 3.5 договору від 20.08.2012 № П/12-158; подані позивачем копії актів приймання-передачі, підписані між Товариством та ПАТ «Полтавагаз», Глобинським УЕГГ ПАТ «Полтавагаз», філією УМГ «Черкаситрансгаз» підтверджують лише факт придбання позивачем послуг з транспортування природного газу; надані позивачем копії актів списання природного газу та інші документи є лише доказом використання Товариством у власній господарській діяльності природного газу, проте жодним чином не підтверджують його походження.

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 28.04.2015 скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, яким позов задовольнив: скасував податкове повідомлення-рішення від 30.10.2014 № /2122.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що: реальність господарських операцій з придбання у ТОВ «Українська нафто-газова компанія» (яке має ліцензію на постачання природного газу) природного газу та його подальше використання у власній господарській діяльності підтверджується первинними бухгалтерськими документами, які відповідають встановленим законодавством вимогам, містять несуперечливу і достовірну інформацію, підтверджують виконання сторонами відповідних господарських операцій, з урахуванням того, що придбаний у зазначеного контрагента природний газ був використаний позивачем у власній господарській діяльності при виробництві цукру; в матеріалах справи є належні та допустимі докази, а саме: інформація, надана Оператором ЄГТС України, реєстри постачання газу та лист газотранспортного підприємства, які підтверджують як факт існування у власності ТОВ «Українська нафто-газова компанія» необхідного для поставки підприємству позивача об`єму газу, так і сам факт такої поставки Товариству як кінцевому споживачу газу; в ході судового розгляду справи не було встановлено факту того, що сторони договору купівлі-продажу природного газу № П/12-158 від 20.08.2012 під час його укладення погодили підписання саме чотирьохсторонніх актів, з огляду на що погодженням в розумінні п.3.5 цього договору є підписання між Товариством та ПАТ «Полтавгаз», Глобинським УЕГГ ПАТ «Полтавгаз», філією УМГ «Черкаситрансгаз» актів про транспортування вказаного газу через Єдину газотранспортну мережу, тобто акти приймання-передачі природного газу, підписані постачальником та покупцем, є первинними документами, з існуванням яких пов`язаний облік господарської операції, а юридичний факт погодження підписання акту приймання-передачі допустимий саме шляхом підписання між Товариством та ПАТ «Полтавгаз», Глобинським УЕГГ ПАТ «Полтавгаз», філією УМГ «Черкаситрансгаз» актів про транспортування вказаного газу через Єдину газотранспортну мережу; посилання податкового органу на листи Філій «Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз» № 1516/39 від 03.10.2014 та № 5862/39 від 18.10.2014 на підтвердження того, що газ, придбаний позивачем, має невідоме походження (факт транспортування не підтверджено від ТОВ «Українська газотранспортна компанія») є безпідставними, оскільки в запиті податковий орган запитував інформацію, що суперечить порядку надання доступу до ЄГСТУ, зокрема, інформацію щодо взаємовідносин між постачальником та споживачем природного газу, якою газотранспортне підприємство в силу наданих повноважень не може володіти. Також, суд апеляційної інстанції відзначив, що при визначенні Товариству податкових зобов`язань за скороченою декларацією податковий орган порушив вимоги підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54 та пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України, безпідставно застосувавши їх до правовідносин, на які не поширюється їх дія.

Інспекція оскаржила рішення суду апеляційної інстанції до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 20.05.2015 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник посилається на те, щo суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки тому, що: згідно відповіді Кременчуцької ЛВУГМ філії «Черкаситрансгаз» ПАТ «Укртансгаз» від 03.10.2014 № 1516/39 останнє не володіє інформацією про взаємовідносини Товариства з ТОВ «Українська нафто-газова компанія», а згідно відповіді ПАТ «Укртансгаз» філії «УМГ «Черкаситрансгаз» від 18.10.2014 № 5862/39 актів приймання-передачі газу та актів виконаних робіт між Кременчуцьким ЛВУГМ та ТОВ «Українська нафто-газова компанія» не існує; на підтвердження факту придбання та постачання газу Товариством були надані копії актів приймання-передачі природного газу, підписані та скріплені печатками позивача та ТОВ «Українська нафто-газова компанія», без погодження з газотранспортними організаціями, з урахуванням того, що місцем складення актів вказано м. Київ, тоді як позивач зареєстрований у Глобинському районі Полтавської області, а постачальник - у м. Харкові;, деякі акти приймання-передачі природного газу не скріплені печатками Глобинського УЕГГ ПАТ «Полтавагаз», не містять прізвища відповідальної особи останнього, яка їх підписала; згідно акту Основ`янської ОДПІ м. Харкова від 27.08.2014 № 1175/20-38-23-01-04/37764888 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Українська нафто-газова компанія» щодо документального підтвердження господарських відносин із платниками податків, їх реальності та повноти відображення в обліку за період з 01.06.2012 по 16.01.2014» ТОВ «Українська нафто-газова компанія» формувало власний податковий кредит за рахунок суб`єктів господарської діяльності з ознаками фіктивності, а саме - ТОВ «Лідергаз» та ТОВ «Гран Тайм», з урахуванням того, що 26.03.2014 СУ ФР ГУ Міндоходів до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості під № 0000036 за фактом вчинення посадовими особами ТОВ «Лідергаз» та ТОВ «Гран Тайм» кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України. Решта доводів скаржника зводиться до цитування норм Податкового кодексу України та змісту акту перевірки.

У запереченні на касаційну скаргу Товариство просить суд відмовити у її задоволенні, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін з підстав того, що: встановлене договором купівлі-продажу природного газу № П/12-158 від 20.08.2012 погодження актів приймання-передачі з третіми особами не означає участь цих осіб у складанні первинного документа, що підтверджує факт купівлі-продажу товару (природного газу); філії «Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз» не могли надати Інспекції запитувану інформацію, оскільки функції контролю щодо постачання газу конкретного постачальника конкретному замовнику покладено на газорозподільне підприємство - у даному випадку - ПАТ «Полтавагаз» та на оператора ЄГСТУ - ПАТ НАК «Нафтогаз України»; ПАТ НАК «Нафтогаз України» як оператор ЄГСТУ документально підтвердило той фак, що поставка Товариству природного газу у період з вересня 2012 року по січень 2013 року проводилась за рахунок природного газу, який знаходився у власності ТОВ «Українська нафто-газова компанія».

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 16.11.2020 прийняв касаційну скаргу Інспекції до провадження та визнав за можливе проведення попереднього розгляду справи і призначив попередній розгляд справи на 17.11.2020.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та, враховуючи межі касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, що розглядається, суди встановили, що Інспекція провела документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Українська нафто-газова компанія» за період з 01.09.2012 по 28.02.2013, результати якої оформлені актом від 13.10.2014 № 2401/16-03-22-01-08/31059651, за висновками якого Товариством були порушені вимоги пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.6 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 11943767,93 грн., у тому числі: по скороченій декларації з податку на додану вартість: за вересень 2012 року - 1522303,82 грн., за жовтень 2012 року - 2575226,67 грн., за січень 2013 року - 4787701,55 грн., за лютий 2013 року - 187575,00 грн.; по загальній декларації з податку на додану вартість: за вересень 2012 року - 493725,60 грн., за жовтень 2012 року - 851099,40 грн., за січень 2013 року - 1463710,89 грн., за лютий 2013 року - 62425,00 грн.

Зокрема, у каті перевірки було вказано, що Товариство неправомірно сформувало податковий кредит по господарських операціях з придбання у ТОВ «Українська нафто-газова компанія» природного газу згідно купівлі-продажу природного газу № П/12-158 від 20.08.2012 (в редакції додаткової угоди № 3 від 21.12.2012), оскільки: до Інспекції надійшла відповідь № 1516/39 від 03.10.2014 від Кременчуцького ЛВ УМГ Філії «УМГ «Черкаситрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз», у якій остання повідомило, що не може надати інформацію та інші документи, які б підтверджували транспортування природного газу у період з 01.09.2012 по 28.02.2013 між Кременчуцьким ЛВ УМГ Філії «УМГ «Черкаситрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз» та ТОВ «Українська нафто-газова компанія» (для Товариства), з огляду на те, що такою інформацією та підтверджуючими документами володіє лише ПАТ «Полтавагаз» та ПАТ НАК «Нафтогаз України», проте на дату підписання акту перевірки відповідей на запити, направлені до Філії «УМГ «Черкаситрансгаз» ПАТ «Укртрансгаз», ПАТ «Полтавагаз», Глобинського УНГГ ПАТ «Полтавагаз» та ПАТ НАК «Нафтогаз України», не надходило; згідно акту Основ`янської ОДПІ м. Харкова від 27.08.2014 № 1175/20-38-23-01-04/37764888 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Українська нафто-газова компанія» щодо документального підтвердження господарських відносин із платниками податків, їх реальності та повноти відображення в обліку за період з 01.06.2012 по 16.01.2014» ТОВ «Українська нафто-газова компанія» формувало власний податковий кредит за рахунок суб`єктів господарської діяльності з ознаками фіктивності, а саме - ТОВ «Лідергаз» та ТОВ «Гран Тайм», з урахуванням того, що 26.03.2014 СУ ФР ГУ Міндоходів до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості під № 0000036 за фактом вчинення посадовими особами ТОВ «Лідергаз» та ТОВ «Гран Тайм» кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України; згідно акту ДПС у Харківській області від 12.08.2014 № 1137/20-38-23-01-04/37764888 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Українська нафто-газова компанія» щодо документального підтвердження господарських відносин із платниками податків, їх реальності та повноти відображення в обліку за період з 01.10.2012 по 16.01.2014» ТОВ «Українська нафто-газова компанія» не знаходиться за місцезнаходженням та податковою адресою, станом на 18.07.2014 має стан платника « 8 - до ЄДР внесено запис про відсутність за місцезнаходженням». Вказані обставини свідчать про те, що ТОВ «Українська нафто-газова компанія» не має технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень та не знаходиться за юридичною адресою та, як наслідок, господарські операції з постачання природного газу не відбувались, а було здійснене лише їх документальне оформлення.

На акт перевірки Товариством були подані заперечення, за результатами розгляду яких висновки акту перевірки були залишені без змін.

На підставі висновків вказаного акту перевірки Інспекція прийняла податкове повідомлення-рішення від 30.10.2014 № /2122, яким збільшила Товариству суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на 11943767,93 грн. - за основним платежем та на 5971883,97 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Вказане податкове повідомлення-рішення оскаржувалось Товариством в адміністративному порядку, за наслідками якого його скарга була залишена без задоволення, а податкове повідомлення-рішення залишене без змін.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені у статті 44 Податкового кодексу України.

Згідно з абзацами першим, другим пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Положеннями підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За приписами абзацу 1 пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов`язковим. У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов`язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України); ї) номер та дата митної декларації, за якою було здійснено митне оформлення товару, ввезеного на митну територію України.

Положеннями абзацу 1 пункту 201.6 статті 201 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Тобто, у податковому обліку понесені витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення. І тільки за повної відсутності таких документів, або у разі, коли такі документи є недостовірними, тобто не відображають реальних подій (господарської операції), податковий кредит може вважатися не підтвердженим.

За умови реального здійснення платником податку господарської операції з придбання товарів (робіт, послуг), яка призвела до об`єктивної зміни складу активів такого платника, придбання такого товару (робіт, послуг) з метою використання у господарській діяльності, наявності первинних документів, які підтверджують факт здійснення господарської операції, платник податку має право на віднесення податку на додану вартість до складу податкового кредиту.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності.

При цьому, наведені норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що податкове законодавство ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У разі надання податковим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми податкового кредиту з податку на додану вартість, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Наведене випливає зі змісту частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017), згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

Відсутність відповідних доказів може бути підставою для відмови в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення як протиправного, прийнятого контролюючим органом з підстав формування платником податків даних свого податкового обліку за наслідками фіктивних господарських операцій.

Тобто, контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам за умови доведення факту, що відомості, які містяться в таких документах, є недостовірними.

Європейський суд з прав людини, розглянувши справу «Інтерсплав проти України», вказав на те, що коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування податку на додану вартість, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування податку на додану вартість за відсутності будь-яких ознак, які б вказували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань.

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування податкового кредиту можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Також, норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних та/чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи наміру платника податків отримати певний результат від здійснення господарської операції (підприємницької діяльності).

Саме собою невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не можуть бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Висновок суду про реальність господарських операцій для цілей податкового обліку, тобто про відповідність даних, зазначених у первинних документах, об`єктивним обставинам вчинення господарської операції, повинен бути результатом належного аналізу зібраних у справі доказів.

Згідно зі статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017) суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що: 20.08.2012 між Товариством (покупцем) та ТОВ «Українська нафто-газова компанія» (постачальником) був укладений договір купівлі-продажу природного газу № П/12-158 (далі - договір), за умовами якого постачальник зобов`язався передати покупцю у власність природний газ, а покупець - прийняти та оплатити газ на умовах, передбачених договором.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та знайшло своє відображення у акті перевірки (7-25 аркуші акту), Товариством до перевірки були надані в повному обсязі оригінали: актів приймання-передачі природного газу, тристоронні акти, складені продавцем, покупцем та газорозподільним підприємством, податкові накладні, банківські виписки, що підтверджують оплату придбаного газу.

Факт одержання товару (природного газу) за договором підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, а саме: двосторонніми актами передачі-приймання природного газу, підписаними представниками Товариства і ТОВ «Українська нафто-газова компанія», перелік та реквізити яких наведено в акті перевірки.

Податковий кредит за наслідками придбання природного газу згідно вказаного вище договору був сформований Товариством на підставі належним чином оформлених податкових накладних, виписаних ТОВ «Українська нафто-газова компанія».

Згідно з пунктом 3.2 договору, постачальник передає покупцю придбаний для нього газ у мережі ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України».

Факт передачі природного газу за договором у мережі ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» підтверджується двосторонніми актами передачі-приймання природного газу від 30.09.2012, 31.10.2012, 30.11.2012, 31.12.2012, 31.01.2013, підписаними представниками Товариства і ТОВ «Українська нафто-газова компанія».

Згідно з умовами Типового договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами № 08-50140/12-Ц від 01.08.2012, укладеного Товариством (замовником) з ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» в особі філії «УМГ «Черкаситрансгаз» (газотранспортним підприємством), одержаний від постачальника природний газ магістральними трубопроводами транспортувався від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення - газорозподільних станцій.

Факт надання послуг з транспортування підтверджується двосторонніми актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами від 30.09.2012, 31.10.2012, 30.11.2012, 31.12.2012, 31.01.2013, підписаними представниками Товариства і ДК «Укртрансгаз» НАК «Нафтогаз України» в особі філії «УМГ «Черкаситрансгаз».

Обсяг транспортованого природного газу відповідає обсягам природного газу, одержаного позивачем від постачальника - ТОВ «Українська нафто-газова компанія».

З метою одержання послуг з транспортування природного газу газорозподільними мережами безпосередньо до об`єктів, що належать Товариству, позивачем були укладені договори з газорозподільними організаціями, а саме: договір № 22-Т на транспортування природного газу (промисловість, госпрозрахунковий компобут) від 30.12.2010 з ВАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» в особі Глобинського управління по експлуатації газового господарства», а факт надання послуг за цим договором підтверджується щомісячними двосторонніми актами прийому-передачі; договір на розподіл природного газу № 1-02/05/12 (на транспортування природного газу газорозподільними мережами) від 30.08.2012 з ПАТ по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз», а факт надання послуг за цим договором підтверджується щомісячними двосторонніми актами прийому-передачі.

Подальше транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об`єктів Товариства також підтверджується трьохсторонніми актами прийому-передачі природного газу від 30.09.2012, 31.10.2012, 30.11.2012, 31.12.2012, 31.01.2013, підписаними представниками позивача, ТОВ «Українська нафто-газова компанія» і Глобинського УЕГГ ПАТ «Полтавагаз».

Таким чином, реальність придбання природного газу і фактичне його надходження на об`єкти Товариства підтверджується актами приймання-передачі природного газу, у складанні яких приймали участь представники третіх осіб - газотранспортного та газорозподільного підприємств, які не є пов`язаними з позивачем особами.

В подальшому, придбаний у ТОВ «Українська нафто-газова компанія» природний газ в обсязі 17304,067 тис. м3 позивачем було використано у власній господарській діяльності (при виготовленні цукру), що підтверджується: звітом про результати використання палива, теплоенергії та електроенергії за 2012 рік, згідно якого виробниче споживання палива становило 21604 м3, при цьому згідно вказаного звіту (розділ II) вказана теплова енергія від переробітку палива використана для виробництва цукру; звітом про виробництво та реалізацію промислової продукції за 2012 рік, згідно якого Товариство в 2012 році виробило 103.1 тис. Гкал теплової енергії та 80587 цукру-піску квоти А; державним статистичним спостереженням «Фактичні витрати палива на виробництво окремих видів продукції і робіт за 2012 рік, згідно якого Товариство в 2012 році відобразило виробниче споживання палива в обсязі 21536 м3.

За визначенням, наведеним у пункті 14 статті 1 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), оператор Єдиної газотранспортної системи України (далі - оператор) - це газотранспортне підприємство, на яке рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики в нафтогазовому комплексі, покладено функції оперативно-диспетчерського управління з видобутку, транспортування, зберігання та розподілу природного газу з метою забезпечення безперебійного та безаварійного газопостачання споживачів України.

Згідно з положеннями частини шостої статті 7 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) оператор єдиної газотранспортної системи здійснює балансування обсягів природного газу та функції оперативно-диспетчерського управління газотранспортною системою з транспортування, зберігання та розподілу природного газу з метою здійснення відповідних заходів, що впливають на співвідношення обсягів природного газу, що надійшли до газотранспортної системи, і обсягів природного газу, розподілених та поставлених споживачам, що забезпечують у Єдиній газотранспортній системі України тиск, який не загрожує безпеці та експлуатаційній ефективності системи, забезпечення безперебійного та безаварійного газопостачання споживачів України.

Відповідно до пункту 2.2 Порядку доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 19.04.2012 № 420 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до функцій оператора ЄГТСУ серед іншого, зокрема, віднесено: формування планового розподілу природного газу споживачам; здійснення балансування між обсягами надходження газу до ЄГТСУ (від ГДП, за міжнародними угодами, за зовнішньоекономічними контрактами та за рахунок відбору газу з ПСГ) та обсягами подачі газу з ЄГТСУ (реалізації газу споживачам України, транзиту територією України та закачування до ПСГ); облік відбору газу з ПСГ, його закачування до ПСГ та залишків у ПСГ у розрізі власників природного газу згідно з укладеними договорами на зберігання (закачування, зберігання, відбір) природного газу.

Наказом Міністерства палива та енергетики України від 05.11.2010 № 463 функції оператора Єдиної газотранспортної системи України було покладено на ПАТ НАК «Нафтогаз України».

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку, що саме ПАТ НАК «Нафтогаз України» як оператор системи мав повну та достовірну інформацію щодо володіння та постачання газу кінцевим споживачам, з огляду на що інформація, що надана ПАТ НАК «Нафтогаз України» щодо власника, постачальника та кінцевого споживача природного газу, є належним та допустимим доказом підтвердження реальності такої операції.

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що листом від 14.01.2015 № 6-152/1.2-15 ПАТ НАК «Нафтогаз України» повідомило Товариство, що відповідно до наданої ПАТ «Полтавагаз» інформації про фактичну реалізацію природного газу промисловим споживачам, для потреб Товариства з ресурсів ТОВ «Українська нафто-газова компанія» у період з вересня 2012 року по січень 2013 року було використано наступні обсяги газу: вересень 2012 року - 2975.969 тис.куб., жовтень 2012 року - 4340.340 тис.куб., листопад 2012 року - 4459.107 тис. куб., грудень 2012 року - 4619.224 тис.куб., січень 2013 року - 909.427 тис.куб.

В свою чергу, за визначенням, наведеним у пункті 1.3 Порядку доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 19.04.2012 № 420 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ресурс природного газу - це документально підтверджений наявний у постачальника обсяг природного газу.

Таким чином, у вказаному вище листі ПАТ НАК «Нафтогаз України» як оператор ЄГСТУ підтвердило той факт, що поставка газу Товариству у період з вересня 2012 року по січень 2013 року проводилась за рахунок газу, який знаходився у власності ТОВ «Українська нафто-газова компанія».

Крім іншого листом № 6-2416/1.2-15 від 02.04.2015 ПАТ НАК «Нафтогаз України» надало інформацію про те, що у період з вересня 2012 року по січень 2013 року ТОВ «Українська нафто-газова компанія» мало ресурс газу для реалізації, який був сформовано за рахунок: у вересні 2012 року у обсязі 245849.259 м3 з ресурсів (походження): ТОВ «Карпатигаз» (власний видобуток по спільній діяльності) - 25000.000 м3, ТОВ «Газконтиненталь» (власний видобуток по Спільній діяльності) - 5145.393 м3, ПАТ «Укрнафта» (по спільній діяльності № 999/97) - 28000.000 м3, ТОВ «ГК «Газовий Альянс» (ТОВ «Меркурій Трейд Компані» - ТОВ «ТОВ «Надра «Геоцентр» (власний видобуток) - 418.316 м3, відбір із ПСГ- 187285.550 м3; у жовтні 2012 року в обсязі 420496.179 м3 з ресурсів (походження): ТОВ «Газконтиненталь» (власний видобуток по спільній діяльності) - 5229.981 м3, ПАТ «Укрнафта» (по спільній діяльності № 999/97) - 42000.000 м3, відбір із ПСГ- 373266.198 м3; у листопаді 2012 року в обсязі 340405.472 м3 з ресурсів (походження): ТОВ «Газконтиненталь» (власний видобуток по спільній діяльності) - 5151.572 м3, відбір із ПСГ- 335253.900 м3; у грудні 2012 року в обсязі 354866.249 м3 з ресурсів (походження): ТОВ «Газконтиненталь» (власний видобуток по спільній діяльності) - 5258.560 м3, ТОВ «Лідергаз» - ПАТ «Сєвєродонецьке об`єднання «Азот» (імпорт) - 65947.976 м3, відбір із ПСГ- 283659.713 м3; у січні 2013 року в обсязі 238097.799 м3 з ресурсів (походження): ТОВ «Газконтиненталь» (власний видобуток по спільній діяльності) - 5220.983 м3, ТОВ «Лідергаз» (відбір із ПСГ) - 232396.816 м3, ТОВ «ОКГ Укргаз» - 480.000 м3.

Відповідно до підпункту 2.9.2 пункту 2.9 Порядку доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 19.04.2012 № 420 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), головною метою комерційного балансування є встановлення на підставі документально оформлених даних відповідності між фактичним надходженням і фактичним розподіленням газу за звітний місяць по кожному постачальнику газу. Перевищення розподілення газу над його надходженням є негативним дисбалансом, а перевищення надходження газу над його розподіленням - позитивним дисбалансом. Загальний облік дисбалансів проводить Оператор, який інформує постачальників та ГП про наявність дисбалансу за звітний місяць.

Згідно з підпунктом 2.9.3.2 пункту 2.9 Порядку доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 19.04.2012 № 420 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі невиконання постачальником, що має позитивний або негативний дисбаланс, вимог підпунктів 2.9.2.1 і 2.9.2.2 підпункту 2.9.2 пункту 2.9 цього розділу Оператор здійснює такі заходи: при позитивному дисбалансі - проводить у звітному місяці закачування газу в обсязі дисбалансу та оформляє в односторонньому порядку закачування газу до ПСГ для постачальника, що має позитивний дисбаланс, в обсязі дисбалансу, у тому числі шляхом заміщення. При цьому постачальник здійснює розрахунки з ГЗП за закачування, зберігання та відбір газу з ПСГ на загальних умовах; при негативному дисбалансі - здійснює відбір з ПСГ газу постачальника в обсязі дисбалансу та оформляє в односторонньому порядку передачу газу постачальнику в обсязі дисбалансу, у тому числі шляхом заміщення. При цьому постачальник має здійснити розрахунок з ГЗП за відбір газу з ПСГ на загальних умовах. Якщо при негативному дисбалансі у постачальника відсутній газ у ПСГ або його ресурсу недостатньо для покриття негативного дисбалансу, частка обсягу газу, що перевищує плановий обсяг газу, є обсягом постачання газу гарантованим постачальником, на території здійснення ліцензованої діяльності якого знаходиться споживач постачальника. При цьому споживач зобов`язаний до 10-го числа місяця, наступного за розрахунковим, оформити з гарантованим постачальником усі необхідні документи, передбачені договором про постачання природного газу за регульованим тарифом, та розрахуватися з ним за вищезазначені обсяги газу.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, суд апеляційної інстанції правомірно відзначив, що за умови відсутності газу у постачальника (ТОВ «Українська нафто-газова компанія») Товариство у відповідності до наведеного вище підпункту 2.9.3.2 Порядку було зобов`язане підписати відповідні акти приймання - передачі газу, на обсяги, які було зафіксовано приладами обліку з гарантованим постачальником, яким є ПАТ «Полтавгаз», тоді як в ході проведення перевірки було встановлено, що знайшло своє відображення у акті перевірки, що газ Товариству був поставлений не гарантованим постачальником, а з ресурсу ТОВ «Українська нафто-газова компанія», з яким було підписано акти приймання-передачі газу.

Крім того, на вимогу Товариства ПАТ «Полтавгаз», як газорозподільне підприємство, надало Реєстри поставки природного газу промисловим споживачам постачальником ТОВ «Українська нафто-газова компанія» газовими мережами ПАТ «Полтавгаз» за період вересень 2012 року - січень 2013 року, в яких відображено, що ТОВ «Українська нафто-газова компанія» як власник та кінцевий постачальник газу протягом вказаного періоду здійснювало постачання природного газу, в тому числі Товариству як кінцевому споживачу газу, в обсязі: вересень 2012 року - 2975.969 тис.куб., жовтень 2012 року - 4340.340 тис.куб., листопад 2012 року - 4459.107 тис.куб., грудень 2012 року - 4619.224 тис.куб., січень 2013 року - 909.427 тис.куб. Усі зазначені реєстри підписані ТОВ «Українська нафто-газова компанія» як постачальником та ПАТ «Полтавгаз» як власником мереж. Зазначені реєстри є документами, які підтверджують механізм приймання-передачі газу у відповідності до положень пункту 8.1 Порядку доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 19.04.2012 № 420 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Крім іншого, матеріали справи містять лист Філії «УМГ «Черкаситрансгаз» від 05.01.2015 № 23/39, скерований Товариству, у якому вказано, що відповідно до умов договору від 01.08.2012 № 08-50140/12-Ц було протранспортовано наступні обсяги природного газу: вересень 2012 року - 2975.969 тис.куб., жовтень 2012 року - 4340.340 тис.куб., листопад 2012 року - 4459.107 тис.куб., грудень 2012 року - 4619.224 тис.куб., січень 2013 року - 909.427 тис.куб., а кінцевим постачальником цих обсягів є ТОВ «Українська нафто-газова компанія».

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку, що посилання Інспекції на листи Філії «УМГ «Черкаситрансгаз» № 1516/39 від 03.10.2014 та № 5862/39 від 18.10.2014, є безпідставними, оскільки у запитах податковий орган запитував інформацію, що суперечить порядку надання доступу до ЄГСТУ, зокрема, інформацію щодо взаємовідносин між постачальником та споживачем природного газу, якою газотранспортне підприємство в силу наданих повноважень не може володіти.

Також, обґрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції про те, що акти приймання передачі природного газу, підписані постачальником та покупцем, є первинними документами, з існуванням яких пов`язаний облік господарської операції щодо придбання такого газу, а юридичний факт погодження підписання акту приймання-передачі допустимий саме шляхом підписання між Товариством та ПАТ «Полтавгаз», Глобинським УЕГГ ПАТ «Полтавгаз», Філією УМГ «Черкаситрансгаз» актів про транспортування вказаного газу через Єдину газотранспортну мережу, оскільки в ході судового розгляду справи не було встановлено факту того, що сторони договору купівлі-продажу природного газу № П/12-158 від 20.08.2012 під час його укладення погодили підписання саме чотиристоронніх актів.

При цьому, пунктом 8.5. Порядку доступу та приєднання до Єдиної газотранспортної системи України, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 19.04.2012 № 420 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що до 5-го числа місяця, наступного за звітним, ГП, ГТП та ГДП разом з постачальниками газу та споживачами оформляють, підписують та скріплюють печатками акти приймання-передачі газу. Постачальник, який у своєму плановому розподілі врахував поставку газу іншому постачальнику, зобов`язаний після закінчення місяця підписати з таким постачальником акт приймання-передачі газу на обсяг фактично використаного газу споживачами цього постачальника. У разі якщо споживач має договірні відносини з двома і більше постачальниками і жоден з них не погоджується оформити з таким споживачем акти приймання-передачі газу, обсяг перевитрат газу вважається обсягом постачання газу гарантованим постачальником, на території здійснення ліцензованої діяльності якого знаходиться споживач постачальника. При цьому споживач зобов`язаний до 10-го числа місяця, наступного за розрахунковим, розрахуватися з гарантованим постачальником за вищезазначені обсяги газу та оформити з ним усі необхідні документи, передбачені договором про постачання природного газу за регульованим тарифом.

Згідно з пунктом 3.14 Правил користування природним газом для юридичних осіб, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики № 1181 від 13.09.2012 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), обсяг споживання/розподілу/транспортування газу підтверджується підписаним сторонами актом приймання-передачі (актом про надані послуги), що оформлюється згідно з даними комерційного обліку природного газу. Акти приймання-передачі газу (акти про надані послуги) є підставою для остаточних розрахунків.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, суд апеляційної інстанії дійшов правомірного висновку, що ані Порядок доступу до ЄГСТУ, ані Правила користування природним газом для юридичних осіб не містять вимоги про необхідність складення єдиного акту, тоді як складення окремих актів споживачем з газопостачальним підприємством, газорозподільним та газотранспортним є логічним, оскільки взаємовідносини між Товариством та іншими суб`єктами ринку газу побудовані на підставі окремих договорів, а тому оформлення актів приймання передачі газу та актів приймання передачі послуг за договорами з газотранспортним та газорозподільними підприємствами відповідає вимогам законодавства.

Крім того, судом апеляційної інстанції було встановлено, що вказані акти приймання-передачі поставленого газу було складено на підставі відомостей обліку споживання газу, які є результатом фіксації обсягу та якісних характеристик поставленого газу засобами обліку, що в згідно з пунктом 5.2 Правил обліку природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, постачання та споживання, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 27.12.2005 № 618 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), є підставою для визначення об`єму поставленого газу.

З огляду на викладене, дій апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що акти приймання-передачі газу відповідають правилам бухгалтерського обліку, складені на підставі даних вузлів обліку газу, відображають суть та реальність господарської операції, підписані уповноваженими на те сторонами договору як з боку постачальника, так і з боку покупця, не мають дефектів форми, змісту або походження, які б зумовили втрату ними юридичної сили і доказовості. При цьому, незначні недоліки у заповненні реквізитів зазначених актів не роблять їх недійсними та не свідчать про їх неналежність та недопустимість як доказів, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. В свою чергу, зазначенням місцем складання вказаних актів м. Київ не можу вважатися недоліком первинного документа, оскільки у розумінні положень частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» мова йде саме про місце складання документу, а не про місце здійснення господарської операції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Товариство правомірно сформувало податковий кредит по господарських операціях з ТОВ «Українська нафто-газова компанія».

Доводи касаційної скарги обґрунтовані тільки посиланням на обставини, викладені в акті перевірки. Ці обставини були перевірені судом з дослідженням в судовому процесі доказів, на підставі оцінки яких суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок, що вони не підтвердилися, з урахуванням того, що: висновки Інспекції, викладені у акті перевірки, ґрунтуються на обставинах, викладених у актах про неможливість проведення зустрічної звірки, тоді як в силу положень пункту 4.4 Методичних рекомендацій щодо організації та проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затверджених наказом ДПА України від 22.04.2011 № 236 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), акт про неможливість проведення зустрічної звірки не може містити інформацію щодо фінансово-господарських відносин суб`єктів господарювання, оскільки складається у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб`єкта господарювання; за умови невстановлення контролюючим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка могла б свідчити про узгодженість дій Товариства та його постачальників для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу, у зв`язку з чим посилання скаржника на внесення 26.03.2014 СУ ФР ГУ Міндоходів до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей під № 0000036 за фактом вчинення посадовими особами ТОВ «Лідергаз» та ТОВ «Гран Тайм» (які не являються контрагентами позивача) кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України, є безпідставними.

Таким чином, доводи скаржника, викладені в касаційній скарзі, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, а суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права до встановлених у справі обставин, з огляду на що підстави для скасування ухвалених у даній справі рішень судів попередніх інстанцій відсутні.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15.12.2017) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи зазначене, касаційна скарга Інспекції підлягає залишенню без задоволення, а постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.04.2015 - без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 349, ст. 350, ч.ч. 1, 5 ст. 355, ст.ст. 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Кременчуцької об`єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Полтавській області залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.04.2015 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СуддіЛ.І. Бившева В.В. Хохуляк Р.Ф. Ханова