Справа № 554/10283/18
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 листопада 2020 року

Київ

справа №554/10283/18

адміністративне провадження №К/9901/31345/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мартинюк Н.М.,

суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №554/10283/19

за позовом ОСОБА_1

до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про визнання протиправною і скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 21 серпня 2019 року (прийняте у складі: головуючого судді Микитенка В.М.)

і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року (прийняту у складі: головуючого судді Бегунца А.О., суддів Катунова В.В., Мінаєвої О.М.).

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправною і скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП №52937951 від 13 червня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що нездійснення боржником дій з виконання рішення зобов`язального характеру не звільняє державного виконавця від покладеного на нього обов`язку вживати всіх передбачених законом заходів для примусового виконання такого рішення. Водночас, накладення штрафів і винесення подання (повідомлення) правоохоронним органам є лише заходами відповідальності боржника за невиконання без поважних причин рішення суду.

Разом з тим, позивачка вказала, що перед прийняттям рішення про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець повинен був здійснити дії, передбачені Законом України "Про виконавче провадження", а саме здійснити заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Однак, на думку позивачки, виконавчий лист №554/6774/16, виданий 11 листопада 2016 року Октябрським районним судом міста Полтави, виконаний не в повному обсязі, оскільки боржник під час перерахунку пенсії позивачки зменшив розмір заробітної плати (встановлений рішенням суду).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 21 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що винесення державним виконавцем постанов про накладення на боржника штрафу і надіслання подання про вчинення злочину є належними і достатніми заходами виконання судового рішення відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження", а тому підстави для визнання протиправною і скасування оскаржуваної постанови відсутні.

Крім того, суди першої й апеляційної інстанції встановили, що на виконання постанови Октябрського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2016 року Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області провело перерахунок пенсії позивачці за період з 1 січня 2016 року до 30 червня 2018 року. Нарахована сума була виплачена (зарахована на рахунок позивачки) 20 липня 2018 року.

Разом з тим, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2019 року у справі №1640/2851/18, Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області зобов`язано здійснити розрахунок, нарахування і виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати пенсії, нарахованої на підставі постанови Октябрського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2016 року у справі № 554/6774/16а за період з 1 січня 2016 року до 30 червня 2018 року.

Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови, оскільки постанову Октябрського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2016 року у справі №554/6774/16-а виконано 20 липня 2018 року, а також судом ухвалено рішення про стягнення на користь позивачки компенсації втрати частини доходів, що передбачає можливість відкриття іншого виконавчого провадження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 21 серпня 2019 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року, і ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Зокрема, скаржник зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій є необґрунтованими, прийняті з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також без повного і всебічного з`ясування обставин справи. В обґрунтування касаційної скарги позивачка посилається на те, що третя особа виконала постанову Октябрського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2016 року не в повному обсязі.

Цією постановою було зобов`язано Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області перерахувати і виплатити позивачці пенсію, призначену відповідно статей 37, 37-1 Закону України "Про державну службу" (в редакції, що була чинна на момент призначення пенсії), не змінюючи базовий місяць індексації пенсії у зв`язку з підвищенням посадових окладів працюючих державних службовців згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року №1013 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів", зі збереженням відсотку нарахування пенсії на момент її початкового призначення в розмірі 90% заробітної плати державного службовця відповідної посади з розміру: 15344,74 грн з 1 січня 2016 року, з якої сплачені страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на підставі довідки №66/21-132 від 4 липня 2016 року Управління Служби безпеки України в Полтавській області, і з урахуванням розмірів виплат, включених до розміру середньої заробітної плати на підставі постанови Октябрського районного суду міста Полтави від 5 травня 2016 року у справі №554/2055/16-а без обмеження граничного розміру пенсії.

Третя особа здійснила зазначений перерахунок, однак розмір заробітної плати, з якого робиться перерахунок і нарахування пенсії, Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області застосувало інший ніж визначено постановою Октябрського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2016 року. А саме замість заробітної плати у розмірі: 15344,74 грн, третя особа застосувала заробітну плату у розмірі: 7753,48 грн.

Отже, на думку скаржниці, оскільки боржник виконав рішення суду не у повному обсязі, оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження винесена з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому є протиправною.

Інші учасники справи відзиву на касаційну скаргу не надали.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами першої й апеляційної інстанцій встановлено, що постановою Октябрського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2016 року у справі №554/6774/16-а зобов`язано Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області перерахувати і виплатити позивачці пенсію, призначену відповідно до статей 37, 37-1 Закону України "Про державну службу" (в редакції, що була чинна на момент призначення пенсії), не змінюючи базовий місяць індексації пенсії у зв`язку з підвищенням посадових окладів працюючих державних службовців згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року №1013 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів", зі збереженням відсотку нарахування пенсії на момент її початкового призначення в розмірі 90% заробітної плати державного службовця відповідної посади з розміру: 15344,74 грн з 1 січня 2016 року, з якої сплачені страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування на підставі довідки №66/21-132 від 4 липня 2016 року Управління Служби безпеки України в Полтавській області, і з урахуванням розмірів виплат, включених до розміру середньої заробітної плати на підставі постанови Октябрського районного суду міста Полтави від 5 травня 2016 року у справі №554/2055/16-а без обмеження граничного розміру пенсії.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 22 листопада 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №554/6774/16-а від 11 листопада 2016 року.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 24 березня 2017 року на боржника накладено штраф у розмірі: 5100,00 грн за невиконання рішення суду у встановлені законом строки. Зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів і попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду.

Постановою головного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області державного виконавця від 12 червня 2018 року за невиконання в повному обсязі рішення суду на боржника повторно накладено штраф у розмірі: 10200,00 грн.

Крім того, начальником відділу і головним державним виконавцем направлено до Головного управління Національної поліції України в Полтавській області 12 червня 2018 року повідомлення №3802 про вчинення посадовими особами юридичної особи боржника кримінального правопорушення.

Постановою головного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №52937951 від 13 червня 2018 року на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою, другою статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження".

За визначенням, наведеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (пункт 1 частини третьої, частина четверта статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

За приписами пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону.

За приписами частини першої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Частиною першою статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність (частина друга статті 63 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини третьої статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - «КАС України»), зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 у цій справі подана до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

Перевіривши доводи касаційної скарги на підставі встановлених судами фактичних обставин справи, Верховний Суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі - «ЄСПЛ») у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.

З аналізу правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин слідує, що закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» можливо лише за умови виконання послідовності вказаних виконавчих дій, а саме:

- накладення на боржника штрафу і перевірка стану виконання рішення (у разі невиконання вимог державного виконавця без поважних причин);

- накладення штрафу в подвійному розмірі (у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин);

- звернення до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Якщо після вжиття державним виконавцем усіх заходів примусового виконання рішення боржник відмовляється виконувати рішення немайнового характеру, а виконати його без участі боржника неможливо, державний виконавець звертається до правоохоронних органів із повідомленням про злочин, після чого закінчує виконавче провадження.

Водночас Верховний Суд зазначає, що невиконання боржником рішення після накладення на нього штрафу не може свідчити про вжиття заходів примусового виконання рішення й не свідчить про неможливість його виконання.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в постанові від 18 червня 2019 року у справі №826/14580/16 (пункти 40-43) підтримав правову позицію, відповідно до якої накладення на боржника повторного штрафу і звернення до правоохоронних органів із поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності є лише заходами з метою притягнення до відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

За цією позицією накладення штрафів і внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам не є достатніми заходами виконання рішення суду, якщо при цьому відсутні докази, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання. Тож звернення з таким повідомленням до правоохоронних органів не є підставою для висновку про те, що державним виконавцем ужито всіх можливих заходів для виконання рішення суду та встановлено неможливість його виконання.

Направлення повідомлення про притягнення до кримінальної відповідальності боржника, не є останньою дією після вчинення державним виконавцем усіх можливих дій із виконання рішення суду, після якої державний виконавець повинен винести постанову про закінчення виконавчого провадження, а свідчить лише про вжиття ним передбачених Законом заходів щодо повідомлення уповноважених органів про невиконання обов`язкового рішення суду.

Отже, розглядаючи адміністративний позов про законність дій державного виконавця органу виконавчої служби, суд має враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено функції із забезпечення виконання обов`язкового рішення суду, на виконання якого останній має вжити усі передбачені Законом заходи в межах встановлених повноважень.

Крім того, суд звертає увагу, що за наслідками прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження рішення суду не лише залишилось невиконаним, а й не буде виконаним у майбутньому, що суперечить основним завданням виконавчого провадження.

Частиною третьою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (пункт 1); звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення (пункт 10); здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом (пункт 22).

Разом з цим, матеріалами справи не підтверджено виконання державним виконавцем вказаних приписів чинного законодавства.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, суди відмовляючи в задоволенні позову дійшли висновку, що державним виконавцем здійснено належні заходи, в межах наявних у нього повноважень, для повного та своєчасного виконання судового рішення.

Водночас слід зауважити на безпідставності висновків судів попередніх інстанцій про те, що самі по собі вчинені державним виконавцем виконавчі дії (перевірка виконання судового рішення, винесення постанов про накладення на боржника штрафу і надіслання подання про вчинення злочину) є належними і достатніми заходами виконання судового рішення. У свою чергу, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження винесена передчасно й за відсутності доказів, які б підтверджували факт реального виконання судового рішення чи вжиття вичерпних заходів з його виконання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №750/9782/16-а, від 7 серпня 2019 року у справі №378/1033/17, від 4 вересня 2019 року у справі №286/1810/17, від 7 жовтня 2020 року у справі №461/6978/19.

Також, Верховний Суд звертає увагу на те, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження була прийнята державним виконавцем 13 червня 2018 року, а постанова Октябрського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2016 року у справі №554/6774/16-а виконана боржником 20 липня 2018 року. Тобто постанова про закінчення виконавчого провадження прийнята до моменту виконання вказаного рішення суду.

Окрім цього, відповідно до доводів скаржниці зазначене рішення виконано не у повному обсязі, отже відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний здійснити всі необхідні заходи для перевірки виконання постанови Октябрського районного суду міста Полтави від 30 серпня 2016 року у справі №554/6774/16-а у повному обсязі.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про законність оскаржуваної постанови.

З огляду на викладене, враховуючи, що суди першої й апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи, але неправильно застосували норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , тому Верховний Суд вважає за необхідне рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 21 серпня 2019 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року скасувати, ухваливши нову постанову, якою задовольнити цей позов.

Отже, доводи касаційної скарги спростовують висновки судів першої й апеляційної інстанцій і приймаються Верховним Судом як обґрунтовані.

Статтею 351 КАС України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

V. СУДОВІ ВИТРАТИ

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Ураховуючи, що суд касаційної інстанції ухвалює рішення на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, а також зважаючи на документальне підтвердження понесених позивачем витрат, а саме: у суді першої інстанції 704,80 грн судового збору; у суді апеляційної інстанції 1057,20 грн судового збору; у суді касаційної інстанції 1409,60 грн судового збору, наявні підстави для їх стягнення з відповідача.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 21 серпня 2019 року і постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року скасувати, ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною і скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП №52937951 від 13 червня 2018 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області (; 36014, місто Полтава, вулиця Героїв-пожежників, 13) суму судового збору у розмірі: 3171 (трьох тисяч ста сімдесяти однією) гривні 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду