Справа № 640/9262/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9262/19 Суддя першої інстанції: Огурцов О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 17.05.2019 року №Ф61471-17.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.06.2020 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки доказів отримання останнім доходу від зайняття адвокатською діяльністю матеріали справи не містять, то підстави для нарахування єдиного внеску у контролюючого органу відсутні.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що оскільки на день формування податкової вимоги ОСОБА_1 мав статус адвоката та був зобов`язаний подавати звіт і сплачувати єдиний соціальний внесок незалежно від провадження діяльності. Крім того, підкреслює, що, починаючи з 01.01.2017 року самозайняті особи незалежно від отримання доходу були зобов`язані сплачувати єдиний внесок у розмірі, не менше мінімального. Окремо зауважує, що пільг із сплати єдиного внеску особам з інвалідністю чинним законодавством не передбачено. Звертає увагу на помилковості посилання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05.11.2018 року у справі №820/1538/17, оскільки остання стосується випадків, коли свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю було зупинене.

Після усунення визначених в ухвалі від 18.08.2020 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 25.11.2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що наявність в особи свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю не свідчить про отримання особою доходу від її здійснення, а самі по собі відомості з інтегрованої картки платника доказами отримання доходу бути не можуть. Зазначає, що в силу ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Позивач звільняється від сплати єдиного внеску як особа з інвалідністю.

Від Позивача на адресу суду 23.11.2020 року надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності у зв`язку з хворобою.

Крім того, представником Відповідача до суду 25.11.2020 року подано клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

З огляду на викладене справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що згідно відомостей Єдиного реєстру адвокатів України ОСОБА_1 здійснював адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 25.03.1994 року №524, виданого Київською міською кваліфікаційно-дисциплінарною комісією.

Право на заняття адвокатською діяльністю останнім припинено згідно п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з 29.05.2019 року на підставі відповідної заяви.

Крім того, матеріали справи свідчать, що ГУ ДФС у м. Києві сформовано та направлено на адресу ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.05.2019 року № Ф 61471-17, якою на підставі статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та даних інформаційної системи органу доходів і зборів Позивача зобов`язано сплатити недоїмку з єдиного внеску у розмірі 21 030,90 гривень.

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 4, 7, 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон), а також врахувавши позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05.11.2018 року у справі №820/1538/17, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки Відповідачем було направлено оскаржувану вимогу без належних на те правових підстав, адже у період, за який нараховано до сплати суму єдиного внеску, Позивач не отримував дохід від здійснення адвокатської діяльності.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

У свою чергу, відповідно до пп. 14.1.195 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Статтею 13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).

До вказаного Закону з 01.01.2017 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску, є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону).

Відповідно до абз. абз. 3-4 ч. 8 ст. 9 Закону у редакції, яка діяла до 31.12.2017 року, платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

При цьому, у редакції статті 9 Закону, яка діє з 01.01.2018 року встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Отже, необхідною умовою для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної діяльності в не залежності від отримання доходу від такої діяльності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 вказаного Закону платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону про збір та облік обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Пунктом 7 частини 1 статті 13 Закону про збір та облік передбачено, що органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

За правилами ч. ч. 1-4 ст. 25 згаданого Закону рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо необґрунтованості прийняття спірної вимоги з огляду на те, що Відповідачем на надано належних і допустимих доказів отримання Позивачем доходу від здійснення незалежної професійної діяльності у період з 01.01.2017 року по 30.04.2019 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У постанові від 17.06.2020 року у справі № 400/2263/19 Верховний Суд наголосив на тому, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону був зроблений Верховним Судом в постанові від 27.11.2019 року у справі №160/3114/19 та в подальшому підтриманий, зокрема, у постанові від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у позовній заяві зазначено, що 19.03.2002 року останнього було взято на облік у ДПІ у Дарницькому районі м. Києва як самозайняту особу, яка здійснює незалежну професійну діяльність.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що у період з 01.01.2017 року по 30.04.2019 року ОСОБА_1 працював на посадах, де за нього роботодавцем сплачувався єдиний внесок у розмірі, не меншому від мінімального, який повинен був бути сплачений за спірний період, а відтак, в силу чинного на час виникнення спірних правовідносин нормативного регулювання Позивач був зобов`язаний забезпечувати сплату єдиного внеску у розмірі, не менше мінімального, незалежно від отримання доходу. При цьому, зазначаючи, що у період з 19.03.2019 року ОСОБА_1 працював неповний робочий день адвокатом в Адвокатському об`єднанні «Скляренко, Сидоренко та партнери», судовою колегією оцінюється критично, позаяк жодних належних і допустимих доказів на підтвердження указаних обставин Позивачем не надано.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що аналіз змісту інтегрованої картки платника (а.с. 18) свідчить, що протягом 2017-2019 року ОСОБА_1 не сплачувався єдиний внесок, у той час з огляду на викладені вище обставини відповідний обов`язок в останнього як у самозайнятої особи існував незалежно від отримання доходу від такої діяльності.

Посилання Позивача у позовній заяві та у відзиві на апеляційну скаргу на те, що останній є особою з інвалідністю та отримує пенсію за вислугу років, а відтак звільнений від сплати єдиного внеску в силу положень ст. 4 Закону, колегія суддів вважає помилковим з огляду на таке.

Відповідно до п. п. 4, 5 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування та, як вже було зазначено вище, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відтак, законодавець розмежовує платників єдиного внеску на фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З аналізу вказаної норми вбачається, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, а також члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах, та за наявності двох обов`язкових умов: 1 - є пенсіонерами за віком або інвалідами, після законодавчих змін - отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», 2 - отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

За правилами вже згаданого вище п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що Позивач не відповідає критеріям, встановленим ч. 4 ст. 4 Закону, зокрема, він не є фізичною особою-підприємцем, а також членом фермерського господарства.

Аналогічна позиція щодо застосування наведених правових норм викладена у постановах Верховного Суду від 28.05.2020 року у справі № 280/2897/19 та від 25.06.2020 року у справі № 1640/2837/18.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що оскаржувана вимога від 17.05.2019 року №Ф61471-17 прийнята ГУ ДФС у м. Києві всупереч положень чинного законодавства, а відтак приходить до висновку про обґрунтування контролюючим органом правомірності її винесення.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами Апелянта про помилковість посилання суду на постанову Верховного Суду від 05.11.2018 року у справі №820/1538/17, оскільки вона ухвалена у правовідносинах, де єдиний внесок було нараховано особі, право на зайняття адвокатською діяльністю якої було зупинене, що є відмінним від обставин справи №640/9262/19.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, адже не врахував документально підтвердженого на момент прийняття оскаржуваної вимоги статусу Позивача як адвоката, який зобов`язаний сплачувати як самозайнята особа єдиний внесок незалежно від отримання доходу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити повністю, а рішення суду - скасувати.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2020 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст постанови складено та підписано « 25» листопада 2020 року.