Справа № 1.380.2019.003164
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.003164 пров. № А/857/8667/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Кухтея Р.В.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про скасування вимоги про сплату боргу,

суддя у І інстанції Крутько О.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 25 червня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП) звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Львівській області (далі ГУ ДФС) про сплату боргу (недоїмки) від 06 лютого 2019 року № Ф-2167-58 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ) в сумі 18276,72 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року у справі №1.380.2019.003164, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року у задоволенні позову ФОП було відмовлено.

Постановою Верховного суду від 18 березня 2020 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2019 року було скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року позов ФОП було задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивача з 18 грудня 2012 року працює у Дирекції з експлуатації комплексу споруд центральних державних архівних установ України і роботодавець сплачував за нього ЄСВ у розмірах, визначених законодавством, а доказів отримання ОСОБА_2 у цей період додатково доходів від провадження підприємницької діяльності немає, то у відповідача не було підстав для формування оспорюваної вимоги від 06 лютого 2019 року № Ф-2167-58.

Правонаступник ГУ ДФС Головне управління ДПС у Львівській області (далі ГУ ДПС) у поданій апеляційній скарзі просило скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити ФОП у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, позивач є платником ЄСВ і його заборгованість у сумі 18 276,72 грн підтверджується даними зворотного боку облікової картки платника податків станом на 31 січня 2019 року. Отже, Головне управління ДФС у Львівській області вважає вимогу №Ф-2167-58У на суму 18 276,72 грн. законною та обґрунтованою.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ФОП ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ГУ ДПС у ході апеляційного розгляду підтримала вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову відмовити.

ФОП ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 18 грудня 2012 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду водія у відділ експлуатації та ремонту автотранспорту Дирекції з експлуатації комплексу споруд центральних державних архівних установ України згідно з наказом № 135-к від вказаного числа та працює у цій установі на різних посадах по теперішній час, що підтверджується копією його трудової книжки.

Окрім того, витягом з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-7) підтверджується факт сплати Дирекцією з експлуатації комплексу споруд центральних державних архівних установ України за позивача ЄСВ за 2012-2019 роки (а.с.167-168).

При цьому відповідно до реєстраційних та облікових даних платників податків інформаційної системи контролюючого органу ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем та перебуває на податковому обліку в ГУ ДФС.

Станом на 31 грудня 2019 року згідно із відомостями інтегрованої картки платника податку для фізичних-осіб підприємців, у тому числі, які обрали спрощену систему оподаткування, які проводять незалежну професійну діяльність, за позивачем обліковується недоїмка з ЄСВ у розмірі 18276,72 грн.

Відтак, контролюючим органом 06 лютого 2019 року було сформовано оспорювану вимогу № Ф-2167-58 щодо зобов`язання сплатити 18276,72 грн заборгованості з ЄСВ.

ФОП не погодився із таким рішенням контролюючого органу та звернуся за захистом своїх прав до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Частиною 4 статті 8 Закону № 2464-VI встановлено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Приписами підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі ПК) встановлено, що самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до пункту 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК працівник фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI визначено, що ЄСВ - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У пунктах 3 і 10 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI міститься визначення понять:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку ЄСВ;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати ЄСВ.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками ЄСВ є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Приписами пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI передбачено, що до платників ЄСВ віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Як встановлено абзацом 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI ЄСВ нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

За правилами частини 1 статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку ЄСВ (частина 2 статті 2 Закону № 2464-VI).

Як вірно вказано судом першої інстанції, відносини щодо адміністрування ЄСВ при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

При цьому апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що на підставі системного аналізу наведених правових норм слід дійти висновку, що платниками ЄСВ ,зокрема, є фізичні особи-підприємці. Водночас, необхідною умовою для сплати ЄСВ такою особою є провадження нею господарської діяльності з отриманням від такої діяльності доходу, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Разом із тим, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. За відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Відтак, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З огляду на наведене суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати ЄСВ не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що вона не є найманим працівником. У випадку, якщо така особа є найманим працівником, вона є застрахованою і платником ЄСВ за неї є її роботодавець, а мета збору ЄСВ досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі, не меншому за мінімальний.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19) від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), яка в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» слушно врахована судом першої інстанції при вирішенні цього спору.

Відтак, оскільки позивача з 18 грудня 2012 року по даний час працює у Дирекції з експлуатації комплексу споруд центральних державних архівних установ України та у цей період роботодавець сплачував за нього ЄСВ у розмірах, визначених законодавством, а доказів отримання ОСОБА_2 у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності окремо від доходів, отриманих за вказаним місцем праці, судом не встановлено та відповідачем не надано, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у відповідача не було належних правових підстав для формування оспорюваної вимоги від 06 лютого 2019 року № Ф-2167-58.

При цьому суд першої інстанції доречно звернув увагу на те, що сам факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не спростовує наведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Приписами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

З огляду на викладене апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено правомірності оспорюваної вимоги від 06 лютого 2019 року № Ф-2167-58, а отже вона є протиправною і її слід скасувати.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 червня 2020 року у справі № 1.380.2019.003164 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
Р. В. Кухтей
Постанова у повному обсязі складена 26 листопада 2020 року.