Справа № 160/12865/19
Суддя: Чиркін С.М.
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року

м. Київ

справа №160/12865/19

касаційне провадження №К/9901/15540/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Чиркіна С.М.,

суддів: Рибачука А.І., Шарапи В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 (головуючий суддя: Тулянцева І.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2020 (головуючий суддя: Коршун А.О., судді: Панченко О.М., Чередниченко В.Є.) у справі №160/12865/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 або позивачі) звернулися до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУПФУ в Дніпропетровській області або відповідач), в якому просили:

визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язати його провести ОСОБА_1 перерахунок і відновити виплату довічно пенсії за віком, у відповідності до норм Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV), з урахуванням змін в пенсійному законодавстві, як непрацюючим пенсіонерам, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, із застосуванням всіх підвищень, надбавок і доплат, передбачених пенсійним законодавством України на момент поновлення виплати пенсії, здійснити осучаснення пенсії, у відповідності до пенсійної реформи України, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів за затримку виплати пенсії, на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з моменту припинення виплати пенсії - 01.11.2015;

визнати протиправною бездіяльність відповідача та зобов`язати його провести ОСОБА_2 перерахунок і відновити виплату довічно пенсії за віком, у відповідності до норм Закону №1058-IV, з урахуванням змін в пенсійному законодавстві, як непрацюючим пенсіонерам, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, із застосуванням всіх підвищень, надбавок і доплат, передбачених пенсійним законодавством України на момент поновлення виплати пенсії, здійснити осучаснення пенсії, у відповідності до пенсійної реформи України, з проведенням індексації і компенсації втрати частини доходів за затримку виплати пенсії, на визначений позивачем банківський рахунок, починаючи з моменту припинення виплати пенсії - 01.11.2015;

відповідно до пункту 1 частини другої статті 371 КАС України допустити негайне виконання рішення суду в повному обсязі заявлених позовних вимог, шляхом стягнення одним платежем всієї суми боргу, починаючи з 01.11.2015 по день фактичної виплати;

відповідно до частини першої статті 372 КАС України покласти обов`язок щодо забезпечення виконання рішення на начальника ГУ ПФУ в Дніпропетровській області;

відповідно до частини шостої статті 245, частини першої статті 382 КАС України зобов`язати начальника ГУ ПФУ в Дніпропетровській області в 14-денний термін надати до суду звіт про виконання судового рішення, зверненого до негайного виконання.

На обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що є громадянами України, яким була призначена пенсія за віком, однак з 01.11.2015 у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до держави Ізраїль виплата пенсії була припинена. У жовтні 2019 року позивачі через свого представника ініціювали питання про поновлення виплати пенсії за віком, однак листом від 06.11.2019 №7985/К-09 у поновленні пенсії було відмовлено з підстав неподання документів, що підтверджують постійне місце проживання (реєстрації) в Україні. Вважаючи, що така відмова порушує їх конституційне право на пенсійне забезпечення, позивачі звернулися з цим позовом до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2020, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2020, позов задоволено частково:

визнано протиправним і скасовано рішення відповідача, оформлене листом від 06.11.2019 №7985/К-09, про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у поновленні раніше призначеної пенсії;

зобов`язано ГУПФУ в Дніпропетровській області здійснити поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 28.10.2019;

зобов`язано ГУПФУ в Дніпропетровській області здійснити поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 28.10.2019;

звернуто до негайного виконання рішення суду в межах присудження суми пенсії ОСОБА_1 за один місяць, відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України;

звернуто до негайного виконання рішення суду в межах присудження суми пенсії ОСОБА_2 за один місяць, відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009, виходив з того, що позивачі, як громадяни України, мають право на виплату раніше призначеної їм пенсії в незалежності від фактичного місця проживання. Суди попередніх інстанцій констатували, що паспорти громадян України для виїзду за кордон на день подання до відповідача заяв про поновлення виплати пенсії були дійсними. Виходячи із обставин справи, суди дійшли висновку, що належним способом захисту порушених прав позивачів у спірному випадку є визнання протиправним і скасування рішення пенсійного фонду, оформленого від листом 06.11.2019 №7985/К-09, про відмову у поновленні пенсії за віком. Водночас, з посиланням на Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1) суди попередніх інстанцій зазначили, що оскільки представник позивачів звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії 28.10.2019, виплату пенсії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід відновити саме з цієї дати. У задоволенні позову в частині вимог за період з 01.11.2015 по 27.10.2019 суди відмовили з посиланням на те, що у зазначений період позивачі не вчиняли активних дій щодо звернення до Пенсійного фонду, що свідчить про необізнаність суб`єкта владних повноважень про необхідність вчинення дій спрямованих на поновлення пенсії. Щодо позовних вимог в частині здійснення поновлення виплати та перерахунку пенсії з урахуванням всіх підвищень, надбавок і доплат, передбачених пенсійним законодавством України на момент поновлення виплати пенсії, здійснення осучаснення пенсії, суди виходили з того, що питання про перерахунок/поновлення пенсії відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України, а тому суд, за відсутності факту перевірки матеріалів пенсійної справи, не може перебирати на себе ці повноваження. Одночасно суди констатували, що звернення до суду з вимогами щодо врахування вищевказаних складових можливе лише у разі такого неврахування пенсійним органом при поновленні пенсії. Також суди не знайшли підстав для виплати пенсії з одночасним проведенням компенсації втрати частини доходів, з огляду на те, що виплата пенсії була припинена та відповідно така не нараховувалася, а отже фактично відсутній факт затримки виплати коштів. З огляду на те, що позивачами не наведено обставин, які б викликали у суду сумніви щодо належного виконання суб`єктом владних повноважень судових рішень, суди дійшли висновку про відсутність підстав для застосування важелів впливу, визначених статтями 372, 382 КАС України.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивачі подали касаційну скаргу, у якій з посиланням на порушення судом норм матеріального права просять суд касаційної інстанції скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення. Скаржники стверджують, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, відповідно непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії після ухвалення Конституційним Судом України рішення, свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивачів на отримання пенсійних виплат. Обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. На переконання скаржників, у відповідача були відсутні правові підстави для припинення позивачам пенсії, а отже пенсія підлягає поновленню з дати її припинення. Також скаржники стверджують, що поновлення пенсії має відбутися у урахуванням змін в пенсійному законодавстві, оскільки у протилежному випадку не відбудеться поновлення прав позивачів на належне соціальне забезпечення.

Окремо скаржники просять суд касаційної інстанції врахувати при вирішенні справи правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова від 20.05.2020 у справі №815/1226/18), сформовану у аналогічних правовідносинах.

Ухвалою Верховного Суду від 04.08.2020 відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 25.11.2020 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України.

На адресу Верховного Суду від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому останній з посиланням на законність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій просить суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Верховний Суд переглянув оскаржувані судові рішення у межах доводів касаційної скарги, з урахуванням вимог статті 341 КАС України з`ясував повноту фактичних обставин справи, встановлених судами, перевірив правильність застосування норм матеріального і процесуального права та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, з 09.02.2001 перебувала на пенсійному обліку та отримувала пенсію за віком, що підтверджується інформацією з паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 від 24.10.2019 та пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 від 26.03.2001.

Також суди встановили, що ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є громадянином України, перебував на пенсійному обліку та отримував пенсію за віком за Списком №1, що підтверджується інформацією з паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 від 24.10.2019 року та пенсійного посвідчення.

До виїзду за кордон позивачі мешкали за адресою: АДРЕСА_1 .

У листопаді 2015 року позивачі виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю та в порядку статті 51 Закону №1058-IV їм була виплачена пенсія за шість місяців вперед по 30 квітня 2016 року включно, що підтверджується копіями пенсійних справ, і з 01.11.2015 подальша виплата пенсії Пенсійним фондом була припинена.

28.10.2019 позивачі через уповноваженого представника - Кривов`язову К.М. звернулися до ГУПФУ в Дніпропетровській області із заявою №7985/К-09 про відновлення виплати пенсії за віком з 01.11.2015.

Листом Покровського відділу обслуговування громадян у м. Кривий Ріг (сервісний центр) управління обслуговування громадян ГУПФУ в Дніпропетровській області від 06.11.2019 №7985/К-09 позивачам було відмовлено у поновленні виплати пенсії з посиланням на відсутність документів, які б засвідчили факт проживання на території України. Також пенсійний орган вказав на те, що між урядами України та Ізраїлю угоди про соціальне забезпечення на теперішній час не укладено, у зв`язку з чим підстави поновлювати та виплачувати пенсії заявникам на інших умовах, аніж ті, що передбачені законодавством України, у відповідача відсутні.

Вважаючи свої права та інтереси порушеними, позивачі звернулися з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд виходить з такого.

Статтею 1 Закону № 1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 51 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

В пункті 3.3. цього Рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону № 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні ЄСПЛ від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява №10441/06, пункти 41- 43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.

У пункті 53 цього рішення також наголошено, що Суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (див. рішення ЄСПЛ від 25 квітня 1978 року у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer v. the United Kingdom), пункт 31, Series A№ 26), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років.

Таким чином, з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України відновлено право осіб на виплату призначеної їм пенсії в незалежності від фактичного місця проживання.

Відповідно, з врахуванням неведених обставин, у відповідача станом на 01.11.2015 були відсутні правові підстави для припинення виплати позивачам пенсії з підстав постійного проживання їх за кордоном.

Проте, сам факт прийняття Конституційним Судом України Рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009 та рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» не забезпечує необхідної правової визначеності, яка є головною умовою дії «презумпції знання закону», тим більше коли мова йде про літню людину, яка проживає в іншій країні, тобто поза інформаційним полем України.

Саме з метою забезпечення правової визначеності Конституційний Суд України у своєму рішенні звернув увагу Верховної Ради України на необхідність внесення відповідних змін до законодавства, які до цього часу не були внесені.

Водночас відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

У справі, яка розглядається, відповідач не наводить жодних доказів того, що:

- наявна вина позивачів у припиненні виплати пенсії;

- підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною);

- існують положення закону, який зобов`язує позивачів вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена Пенсійним фондом України на підставі, яка визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.

Разом з цим, Верховний Суд зауважує, що позивачі звернулися до територіального органу Пенсійного фонду (вжили активних дій) з проханням поновити виплату пенсії, проте їм було відмовлено в такому поновленні.

Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у рішенні від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 у справі №25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 сформувала правову позицію щодо застосування норм права у вирішенні спорів пов`язаних із поновленням виплати раніше призначених пенсій громадянам України, які проживають за її межами, де вказала на наступні аспекти.

Так, пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.

Водночас, пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. При цьому, пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону № 1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону № 1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон № 1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачам свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на отримання пенсійних виплат.

Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим.

Застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в контексті спірних правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що пенсія позивачам підлягає поновленню з дня її припинення, тобто з 01.11.2015 з компенсацією втрати частини доходів.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Обраний у даному випадку судами попередніх інстанцій спосіб захисту порушених прав позивачів в частині визнання протиправним і скасування рішення пенсійного органу про відмову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у поновленні раніше призначеної пенсії відповідає вимогам справедливості й забезпечить ефективне поновлення позивачів в правах.

Щодо вимог позивачів про поновлення пенсії з одночасним проведенням індексації, то такі задоволенню не підлягають, оскільки питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачам належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому в разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивачі не позбавлені права звернутися за захистом своїх прав до суду. Отже, вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо проведення індексації пенсії є передчасними та задоволенню не підлягають.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18.

Також є правильними висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення вимог позивачів щодо здійснення поновлення виплати та перерахунку пенсії з урахуванням всіх підвищень, надбавок і доплат, передбачених пенсійним законодавством України на момент поновлення виплати пенсії, здійснення осучаснення пенсії, з огляду на те, що призначення, виплата чи припинення виплат пенсії, перерахунок пенсії відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України.

Судами попередніх інстанцій у ході розгляду справи встановлено, що під час прийняття рішення про відмову у поновленні виплати раніше призначеної пенсії, відповідачем матеріали пенсійних справ позивачів не досліджувалися. Водночас, звернення до суду з вимогами щодо врахування вищевказаних складових можливе лише у разі такого неврахування пенсійним органом при поновленні позивачам пенсії.

Також суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність підстав для застосування заходів контролю, визначених статтями 372, 382 КАС України, оскільки позивачами не наведено обставин, які б викликали у суду сумнів у тому, що відповідач може ухилятись від виконання судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином приймаючи до уваги те, що у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій помилковими є лише частина висновків, а інші висновки є законними і обґрунтованими, колегія суддів дійшла висновку про скасування судових рішень у частині (щодо неправильно вирішеної частини позовних вимог) та ухвалення у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову, а також зміни судового рішення.

Керуючись статтями 345, 349, 350, 351, 355, 356 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2020 у справі №160/12865/19 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату ОСОБА_1 , ОСОБА_2 пенсії з компенсацією втрати частини доходів - скасувати та у цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Абзаци третій та четвертий резолютивної частини рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 у справі №160/12865/19 викласти в такій редакції:

«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.11.2015 на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з компенсацією втрати частини доходів;

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 01.11.2015 на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з компенсацією втрати частини доходів».

В решті рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2020 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2020 у справі №160/12865/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: С. М. Чиркін

А. І. Рибачук

В. М. Шарапа