Справа № 826/4674/17
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 826/4674/17

адміністративне провадження № К/9901/2657/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року (суддя: Кармазін О.А.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року (судді: Бабенко К.А., Бараненко І.І., Єгорова Н.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Президента України про визнання нікчемним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної та матеріальної шкоди,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Адміністрації Президента України (далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив суд:

- визнати нікчемним рішення керівника приймальні Президента України Кільови Ганни Олексіївни від 13 січня 2017 року №22/057604-21;

- зобов`язати керівника приймальні Президента України Кільови Ганни Олексіївни передати Президенту України Порошенку П.О. на розгляд скаргу позивача від 16 грудня 2016 року та прийняття рішення.

- стягнути з Адміністрації Президента України на користь позивача матеріальні збитки в сумі 1040,52 грн. та моральну шкоду в сумі 3000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працівники приймальні Президента України безпідставно передали його звернення від 9 червня 2016 року та від 25 серпня 2016 року на розгляд до Генеральної прокуратури України, про що було зазначено в його скарзі від 16 грудня 2016 року. За твердженням позивача, всупереч положень чинного законодавства, а саме статті 19 Конституції України, частини четвертої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» його скарга протиправно не була передана на розгляд Президенту України та безпідставно рішенням від 13 січня 2017 року визнано скаргу позивача від 16 грудня 2016 року необґрунтованою. Позивач зазначив, що такі протиправні дії відповідача завдали йому матеріальних збитків, а також спричинили погіршення його здоров`я, у зв`язку із чим просив компенсувати йому моральну шкоду.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 8 лютого 2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2018 року в позові відмовив.

Свої рішення суди мотивували тим, що відповідач при розгляді скарги позивача від 16 грудня 2016 року та наданні на неї відповіді, діяв у межах повноважень, наданих законодавством України, а тому підстави для визнання такої відповіді нікчемною, а також зобов`язання керівника приймальні Президента України Кільової Г.О. передати Президенту України на розгляд та прийняття ним рішення за скаргою позивача від 16 грудня 2016 року відсутні.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 8 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2018 року у цій справі скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Суд касаційної інстанції зазначив, що позов ОСОБА_1 ґрунтується на недотриманні працівниками приймальні Президента України вимог частини четвертої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» № 393/96-ВР згідно з якою забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються. Вказане порушення, на думку позивача, допущено під час передачі його звернень від 9 червня 2016 року та від 25 серпня 2016 року на розгляд до Генеральної прокуратури України.

Верховний Суд розглядаючи цю справу дійшов висновку, що суди, проігнорувавши центральний аргумент позову, не надали належної оцінки зазначеним твердженням позивача, не вивчили відповідні обставини та не дослідили зібраних у справі доказів. Зокрема, в порушення принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи суди не дослідили відповідних звернень позивача та рішень відповідача, що є визначальним при вирішенні питання щодо правомірності надання спірної відповіді від 13 січня 2017 року № 22/057604-21 та розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суди попередніх інстанцій вважали правомірним направлення звернень позивача до Генеральної прокуратури України в рамках реалізації положень частини 3 статті 7 Закону України «Про звернення громадян» в кореспонденції з приписами статті 12 цього Закону та КПК України.

Що стосується направлення працівниками приймальні його звернень, поданих до Президента України до органу і посадовим особам, дії яких оскаржуються, суди зазначили, що на реалізацію положень частини 3 статті 7 та статті 12 Закону України «Про звернення громадян» вказані звернення позивача, щодо розгляду яких була подана скарга, правомірно були направлені до Генерального прокурора України, про що і просив позивач у своїх зверненнях до Президента України. Вказані звернення не направлялися відповідачем до підлеглих Генерального прокурора України регіональних прокурорів прокуратур чи слідчим прокуратури відносно яких сконцентровані доводи позивача у його скаргах та заявах.

У той же час, дії ГПУ відносно руху скарг позивача щодо підлеглих прокурорів та слідчих прокуратури в рамках кримінальних проваджень не є предметом оскарження та дослідження у даній справі, що вбачається з предмету позову.

Тому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний адміністративний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення (відповідь на скаргу) є законним та обґрунтованим, вірним по суті, оскільки судом не встановлено порушень визначених позивачем норм Конституції України та Законів України при організації розгляду звернень позивача, не встановлено порушень прав, свобод чи інтересів позивача, у зв`язку з чим, відповідно, відсутні підстави для висновку про притягнення до відповідальності заступників керівника приймальні, зазначених у скарзі від 16 грудня 2017 року за порушення частини 4 статті 7 Закону України «Про звернення громадян».

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги.

Не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року і прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що всупереч положень чинного законодавства, а саме статті 19 Конституції України, частини четвертої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» його скарга протиправно не була передана на розгляд Президенту України та безпідставно рішенням від 13 січня 2017 року визнано скаргу позивача від 16 грудня 2016 року необґрунтованою.

Позиція інших учасників справи.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Рух касаційної скарги.

За результатом автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано для розгляду колегії суддів у складі: (суддя-доповідач) Загороднюк А.Г., (судді) Єресько Л.О., Соколов В.М.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року залишено без руху.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 18 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року.

Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2020 року призначено справу до розгляду.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи.

16 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Президента України зі скаргою щодо протиправних дій приймальні Президента України зі спрямування його звернень стосовно неналежного, на його думку, проведення розслідування у кримінальних провадженнях, відкритих за заявами позивача, та їх безпідставного закриття, у порушення вимог Закону України «Про звернення громадян» надіслано відповідачем до того ж органу, дії якого він оскаржував. У зв`язку з цим позивач у скарзі від 16 грудня 2016 року просив Президента України дати доручення Генеральному прокурору України Луценку Юрію Віталійовичу розглянути звернення позивача від 10 травня 2016 року та від 31 травня 2016 року.

На вказану скаргу позивачу надано відповідь листом Адміністрації Президента України від 13 січня 2017 року № 22/057604-21, яким позивача повідомлено про те, що вирішення поставлених у його попередніх зверненнях від 9 липня 2016 року та від 31 серпня 2016 року питань не належить до повноважень Президента України, у зв`язку із чим їх на підставі частини третьої статті 7 Закону України «Про звернення громадян» направлено до Генеральної прокуратури України для розгляду. За наведених обставин дії працівників приймальні Президента України під час опрацювання звернень позивача рішенням від 13 січня 2017 року № 22/057604-21 визнані правомірними, а скарга позивача від 16 грудня 2016 року - необґрунтованою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження Президента України визначаються виключно Конституцією України і не можуть бути розширені законом або іншим нормативно-правовим актом, що підтверджується усім змістом Конституції України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 7 квітня 2004 року N 9-рп/2004 зазначено, що повноваження Президента України визначаються Конституцією України; у Рішенні від 25 грудня 2003 року N 22-рп/2003 - що повноваження Президента України закріплені лише на конституційному рівні; у Рішенні від 10 квітня 2003 року N 7-рп/2003 - що повноваження Президента України вичерпно визначені Конституцією України, а це унеможливлює прийняття законів, які встановлювали б інші його повноваження (права та обов`язки). Цієї юридичної позиції Конституційний Суд України дотримувався у багатьох інших своїх рішеннях, зокрема від 16 травня 2007 року N 1-рп/2007, від 8 липня 2008 року N 14-рп/2008, від 2 жовтня 2008 року N 19-рп/2008, від 8 жовтня 2008 року N 21-рп/2008, від 7 липня 2009 року N 17-рп/2009; від 15 вересня 2009 року N 21-рп/2009, від 17 грудня 2009 року N 32-рп/2009, від 10 червня 2010 року N 16-рп/2010.

При цьому, як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 14 червня 2001 року N 8-рп/2001 (справа про доручення Генеральній прокуратурі України) прокуратура України становить єдину систему, яку очолює Генеральний прокурор України. Він призначається на посаду за згодою Верховної Ради України та звільняється з посади Президентом України. Верховна Рада України може висловити недовіру Генеральному прокуророві України, що має наслідком його відставку з посади (пункт 25 частини першої статті 85, пункт 11 частини першої статті 106, частина перша статті 122 Конституції України). Проте з такого способу призначення Генерального прокурора України на посаду та звільнення його з посади не випливають відносини підпорядкованості органів прокуратури України іншим органам державної влади, зокрема тим, які здійснюють повноваження щодо призначення на посаду та звільнення з посади Генерального прокурора України.

З урахуванням наведеного слід констатувати, що серед повноважень Президента України, визначених Конституцією України, відсутні повноваження щодо надання за зверненням громадян доручень Генеральному прокурору України, чи його заступникам чи підпорядкованим прокурорам, відносно ініціювання перед вказаними особами вчинення певних дій чи прийняття певних процесуальних рішень в рамках кримінальних проваджень, оскарження яких в залежності від характеру, виду рішення чи дії здійснюється в рамках КПК України.

Як свідчать матеріали справи, позивачем оскаржується рішення, оформлене у формі листа Адміністрації Президента України від 13 січня 2017 року № 22/057604-21 за результатами розгляду скарги позивача від 16 грудня 2016 року, в якій позивач, у зв`язку з неотримання постанов про закриття кримінальних проваджень, просив Президента України:

- дати доручення Генеральному прокурору України розглянути його звернення до Генерального прокурора України та його заступника від 10 травня 2016 року та від 31 травня 2016 року, які були подані позивачем безпосередньо до Генеральної прокуратури України самим позивачем;

- притягнути до відповідальності заступників керівника приймальні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за приховування від розгляду Президентом України звернень позивача від 09 липня 2016 року та від 25 серпня 2016 року, які були направлені до Генерального прокурора України.

У вказаних зверненнях до Президента України від 09 липня 2016 року та від 25 серпня 2016 року щодо організації розгляду яких була подана скарга та надалі прийнято оскаржуване рішення, позивач просив Президента України:

- для цілей отримання постанов про закриття кримінальних проваджень передати на особистий розгляд Генеральному прокурору України Луценку Ю.В. звернення позивача від 10 травня 2016 року та від 31 травня 2016 року, які були безпосередньо подані позивачем до Генеральної прокуратури України. Тобто, позивач просив Президента України передати Генеральному прокурору України звернення до Генерального прокурора України та його заступника, які були відсутні у Президента України, оскільки в оригіналах були подані позивачем безпосередньо до Генеральної прокуратури України.

- звернутися до Генерального прокурора України про:

особистий об`єктивний, обґрунтований, відповідно до закону розгляд звернень позивача від 10 травня 2016 року та від 31 травня 2016 року, які були відсутні у Президента України, оскільки були подані позивачем безпосередньо до Генеральної прокуратури України.

При цьому, вищезгадані звернення позивача від 10 травня 2016 року та від 31 травня 2016 року до Генерального прокурора України та його заступника, стосувалися здійснення нагляду за додержанням закону під час досудового розслідування кримінальних проваджень, скасування постанов про закриття кримінальних проваджень, зобов`язання слідчих прокуратури надіслати постанови про закриття кримінальних проваджень, витребувати кримінальних проваджень, наглядових проваджень.

Таким чином, скарга позивача до Президента України є похідною від двох попередніх звернень позивача до Президента України, які є похідними від звернень позивача до Генеральної прокуратури України відносно незгоди з процесуальними діями, бездіяльністю та рішеннями підлеглих прокурорів та слідчих прокуратури, вчиненими/допущеними/ прийнятими в рамках кримінальних проваджень. Відтак, скарга та звернення до Президента України стосувалися надання Президентом України доручень посадовим особам органів прокуратури України для ініціювання вчинення ними певних дій в рамках кримінальних проваджень. Прохання про надання доручення Генеральному прокурору України міститься безпосередньо у скарзі.

Тому подані позивачем до Президента України звернення (клопотання та повторне клопотання), та похідна від цих звернень - скарга позивача про надання доручень Генеральному прокурору України щодо ініціювання вчинення ним певних дій в рамках кримінальних проваджень, за заявами до ГПУ від 10 травня 2015 року та від 31 травня 2016 року, не стосуються повноважень Президента України та не пов`язані із ними і не створюють жодних наслідків для цілей їх розгляду по суті чи реалізації шляхом надання доручень Генеральному прокурору України щодо розгляду звернень чи заяв, які стосуються кримінальних проваджень, чи спрямовані на ініціювання вчинення процесуальних дій в рамках кримінальних проваджень.

Наведене стосується і Адміністрації Президента України, як постійно діючого допоміжного органу, утвореного Президентом України відповідно до пункту 28 частини 1 статті 106 Конституції України та положення про яку затверджено Указом Президента України від 2 квітня 2010 року №504/2010, яка згідно цього Положення організовує розгляд звернень громадян.

Таким чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для висновків про порушення відповідачем положень статті 40 та статті 102 Конституції України та, відповідно, підстав для визнання оскаржуваного рішення нікчемним, що, крім іншого, не передбачено законодавством.

Крім того, відповідно до статті 12 Закону України «Про звернення громадян» дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним законодавством.

Відповідно до частини 3 статті 7 цього Закону якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

У даному випадку звернення позивача до Президента України стосувалися надання доручень Генеральному прокурору України щодо ініціювання ним вчинення певних дій в рамках кримінальних проваджень, у тому числі в рамках розгляду звернень до Генеральної прокуратури України від 10 травня 2016 року та від 31 травня 2016 року, раніше направлених позивачем безпосередньо до ГПУ.

Враховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про правомірне направлення вказаних звернень позивача до Генеральної прокуратури України в рамках реалізації положень частини 3 статті 7 Закону України «Про звернення громадян» в кореспонденції з приписами статті 12 цього Закону та КПК України.

Наведене у свою чергу не дає підстав для висновку про порушення відповідачем положень Закону України «Про звернення громадян» у зв`язку з організацією розгляду вказаних звернень позивача та не дає підстав для висновку про порушення прав позивача у зв`язку з організацією розгляду звернень позивача.

Доводи касаційної скарги відносно перенаправлення скарги поданої до Президента України, до органу і посадовим особам, дії яких оскаржуються, не є підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій, оскільки на реалізацію положень частини 3 статті 7 та статті 12 Закону України «Про звернення громадян» вказані звернення позивача, щодо розгляду яких була подана скарга, правомірно були направлені до Генерального прокурора України, про що і просив позивач у своїх зверненнях до Президента України. Вказані звернення не направлялися відповідачем до підлеглих Генеральному прокурору України регіональних прокурорів прокуратур чи слідчим прокуратури відносно яких аргументовано доводи позивача у його скаргах та заявах.

При цьому дії Генеральної прокуратури України відносно руху скарг позивача щодо підлеглих прокурорів та слідчих прокуратури в рамках кримінальних проваджень не є предметом оскарження та дослідження у даній справі, що вбачається з предмету позову.

Враховуючи вищевикладене Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що оскаржуване рішення (відповідь на скаргу) є законним та обґрунтованим, вірним по суті, оскільки судами не встановлено порушень визначених позивачем норм Конституції України та Законів України при організації розгляду звернень позивача, не встановлено порушень прав, свобод чи інтересів позивача, у зв`язку з чим, відповідно, відсутні підстави для висновку про притягнення до відповідальності заступників керівника приймальні, зазначених у скарзі, за порушення частини 4 статті 7 Закону України «Про звернення громадян».

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в позовній заяві та апеляційній скарзі, які належним чином перевірені судами попередніх інстанцій та зводяться до їх переоцінки.

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Віііг Тоща V. Зраіп) серія А. 303-А; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Пунктом 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову.

Викладені в касаційній скарзі доводи щодо помилковості висновків суду попередніх інстанцій не підтвердилися під час розгляду касаційної скарги у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.

Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги залишає судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

За змістом частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року - без змін.

Судові витрати

З огляду результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А.Г. Загороднюк

Судді Л.О. Єресько

В.М. Соколов