Справа № 380/3737/20
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : Потабенко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/3737/20 пров. № А/857/12640/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Кузьмича С.М., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання: Гнатик А.З.

представника відповідача: Онишкевича Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року у справі № 380/3737/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування актів індивідуальної дії, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

19.05.2020р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування:

- постанови №52261869 від 25.03.2020р. про результати перевірки законності виконавчого провадження №52261869 яка винесена в.о. заступником начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бесарабом Т.Ю.;

- індивідуального акту щодо результатів розгляду звернення який прийнятий на підставі перевірки законності виконавчого провадження №52261869 директором Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельовим М.Є. у формі відповіді від 23.04.2020р.;

- висновки в.о. заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бесараба Т.Ю. які викладені у постанові №52261869 від 25.03.2020р. та у відповіді директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М.Є. про результати перевірки законності виконавчого провадження №52261869 стосовно визнання законними дій державного виконавця ОСОБА_2 у поверненні виконавчого документа за повідомленням №15133 від 24.11.2017р. без належних на те підстав, без винесення постанови про повернення, листом від 22.11.2017р. №14887;

- висновки в.о. заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бесараба Т.Ю. які викладені у постанові №52261869 від 25.03.2020р. та у відповіді директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3 за результатами перевірки законності виконавчого провадження №52261869 стосовно визнання законними дій начальника ВПВР Управління ДВС Львівської області Онишкевич Р.І. про скасування постанови старшого державного виконавця Ільчишин Л.В., за постановою від 24.11.2017;

- висновки в.о.заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бесараба Т.Ю., які викладені у постанові №52261869 від 25.03.2020 та у відповіді директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М.Є. про результати перевірки законності виконавчого провадження №52261869 стосовно визнання ними дій старшого державного виконавця ОСОБА_4 у відкритті виконавчого провадження;

- визнати неповною та невмотивованою службову перевірку, проведену в.о. заступником начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Бесарабом Т.Ю. та директором Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельовим М.Є. щодо умисного невиконання ВПВР УДВС Львівської області постанови Галицького районного суду м. Львова від 07.06.2016р. в частині повернення автомобіля;

- стягнути солідарно з Міністерства юстиції України та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України моральну шкоду в сумі 20000,00 грн. або в сумі, визначеній судом.

При обґрунтуванні позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що звертався до Міністерства юстиції України зі скаргою на бездіяльність та незаконні дії державних виконавців із проханням провести службове розслідування за фактом неповернення автомобіля. За результатами розгляду скарги на адресу позивача надійшла відповідь щодо здійснення перевірки матеріалів виконавчого провадження та постанова про результати перевірки законності виконавчого провадження. Вважає висновки, зазначені у відповіді на скаргу та у постанові протиправними.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.09.2020р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01.09.2020р. скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Представник відповідача Онишкевич Р.І. в судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Як видно із матеріалів справи, 05.02.2020р. ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України із скаргою на бездіяльність та незаконні дії державних виконавців Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області

Так, у вказаному зверненні (скарга) позивач просив Міністерство юстиції України провести службове розслідування зловживань допущених державними виконавцями Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, притягнути їх до відповідальності та зобов`язати Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області виконати постанову Галицького районного суду м. Львова від 19.09.2016р.. в справі № 461/3698/16-п про повернення вилученого транспортного засобу - «VOLVO» модель « V40» р/н « НОМЕР_1 . (а.с. 51-53)

30.04.2020р. на адресу позивача надійшла відповідь від 27.03.2020р. «Щодо результатів розгляду звернення» та постанова про результати перевірки законності виконавчого провадження № 52261869 від 25.03.2020р. наступного змісту. (а.. 58-59)

Зокрема, за дорученням Департаменту державної виконавчої служби та відповідно до вимог ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» і Розділу XII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016р №2832/5), виконуючим обов`язки заступника начальника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного МУ МЮ України (м. Львів) Бассарабом Т.Ю. проведено перевірку матеріалів виконавчого провадження №52261869 з примусового виконання постанови Галицького районного суду м. Львова від 19.09.2016р. №461/3698/16-п.

За результатами перевірки 25.03.2020р. винесено постанову, якою дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Ільчишин Л.В. визнано такими, що вчинені із порушенням вимог ст.ст. 8, 11, 18, 19 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чиннім на момент винесення постанови). Дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Зубика О.І. та заступника начальника - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області визнано такими, що вчинені з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та вимог інших нормативно-правових актів. (а.с. 58-59)

Виконавче провадження повернуто до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). (а.с. 58-59)

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон).

Так, відповідно до ст.1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, шо спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

ч.1 ст.74 Закону визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом (ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Ільчишин Л.В. від 19.09.2016р. відкрито виконавче провадження № 52261869 з виконання постанови Галицького районного суду м. Львова № 461/3698/16-п від 07.06.2016р. про: вилучення згідно протоколу про порушення митних правил № 1639/20918/16 від 27.04.2016р. транспортного засобу - «VOLVO» модель «V40» р/н « НОМЕР_1 повернути позивачу.

07.10.2016р., 11.11.2016р. ОСОБА_1 на адресу митного органу направляв листи з вимогою виконати вищевказане рішення суду.

Постановою старшого державного виконавця Мельника Р.І. від 22.11.2016р. виконавче провадження № 52261896 з виконання постанови № 461/3698/16-п від 07.06.2016р. яку видав Галицький районний суд м. Львова завершено.

В подальшому постановою Львівського апеляційного адміністративного суду № 876/6656/17 від 18.07.2017р. постанову Галицького районного суду м. Львова від 27.04.2017р. у справі № 461/8331/16а скасовано та прийнято нову, якою позов задоволено. Суд скасував постанову державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Мельник Р.І. про повернення виконавчого документу стягувачеві від 22.11.2016р. ВП № 52261869.

В період з 01.08.2017р. позивач неодноразово звертався до митного органу з вимогою виконати рішення суду.

24.11.2017р. державний виконавець повідомив ОСОБА_1 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки виконавчий документ не передбачає застосування заходів примусового виконання рішення відносно Львівської митниці Державної фіскальної служби. (а.с. 15)

Із змісту ст.15 Закону України «Про виконавче провадження» видно, що за рішеннями про стягнення в дохід держави коштів або вчинення інших дій на користь чи в інтересах держави, прийнятими у справах про адміністративні правопорушення, стягувачами є державний орган, який прийняв відповідне рішення або за матеріалами якого судом прийнято відповідне рішення.

В ст.23КУпАП визначено, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.

ст.298 КУпАП передбачено, що постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Відповідно до ст.299 КУАП постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України. При оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення, за винятком постанов про застосування заходу стягнення у вигляді попередження, а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, крім постанов про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого ч.1 ст.307 цього Кодексу. Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.

ст.300 КУАП передбачено, що постанова про накладення адміністративного стягнення виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України.

В даній справі слід звернути увагу що постанова Галицького районного суду м. Львова від 06.06.2016р. (провадження № 461/3698/16-п) прийнята судом у справі про адміністративні правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та застосоване адміністративне стягнення.

Отже, колегія суддів вважає зазначити, що чинним законодавством не передбачено можливість виконання постанови у справі про адміністративне правопорушення в інтересах правопорушника органами державної виконавчої служби та довільне трактування поняття «боржник», «стягувач».

Порядок проведення перевірок законності виконавчого провадження передбачений розділом XII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 (далі - Інструкція).

Так, згідно п.1 розділу XII Інструкції перевіряти законність виконавчого провадження мають право, зокрема, начальник управління державної виконавчої служби - виконавче провадження, що перебуває (перебувало) на виконанні у відділі примусового виконання рішень цього управління та відділах державної виконавчої служби, що йому підпорядковані.

Посадові особи, зазначені у п.1 цього розділу, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження за дорученням керівника вищого органу державної виконавчої служби та з власної ініціативи. Посадові особи, зазначені в абз. 3, 5 та 6 п. 1 цього розділу, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження також за скаргою стягувана та інших учасників виконавчого провадження (крім боржника), а посадові особи, зазначені в абз. 2 та 3 п.1 цього розділу, - за скаргою на дії та бездіяльність начальника органу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, (абз.2 п.2 розділу XII Інструкції).

Доручення керівника витого органу державної виконавчої служби про проведення перевірки законності виконавчого провадження надається в письмовій формі.

п.6 розділу XII Інструкції встановлено, що перевірка законності виконавчого провадження має бути проведена протягом десяти робочих днів, а зведеного виконавчого провадження - протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня надходження витребуваного виконавчого провадження.

Із змісту п.7 розділу XII Інструкції видно, що про результати перевірки законності виконавчого провадження виноситься постанова, у якій зазначаються: підстави перевірки виконавчого провадження; строки проведення перевірки; у мотивувальній номер виконавчого провадження, реквізити виконавчого документа, дата відкриття виконавчого провадження, державний виконавець, який здійснює (здійснював) виконання, коротко зміст проведених виконавчих дій та їх відповідність вимогам чинного законодавства з посиланням на відповідну норму Закону; у резолютивній частині - висновок з урахуванням вимог законодавства щодо дій державного виконавця у виконавчому провадженні, у разі оскарження дій (бездіяльності) начальника органу державної виконавчої служби - щодо його дій, визначаються особа, яку зобов`язано вжити заходів щодо усунення порушень законодавства (у разі їх виявлення), особа, на яку покладено здійснення контролю за виконанням цієї постанови; строк виконання постанови; коло осіб, яким надсилаються копії постанови; інша необхідна інформація.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідь Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України №2664 К-4722 20.4.1 від 27.03.2020р. за підписом директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова М.С. та постанова про результати перевірки законності виконавчого провадження № 52261869 від 25.03.2020р. не порушує прав, свобод або законних інтересів позивача, а лише описує результати розгляду його звернення про результати перевірки законності виконавчого провадження № 52261869.

ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як видно з матеріалів справи перевірка законності виконавчого провадження № 52261869 проводилась на виконання доручення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 13.03.2020р., за результатами проведення якої винесено оспорювану постанови № 52261869 від 25.03.2020р.

Разом з тим, вказана перевірка проведена в межах строків, які передбачені п. 6 розділу XII Інструкції, містить номер виконавчого провадження, реквізити виконавчого документа, дати відкриття виконавчого провадження, зазначення державного виконавця, який здійснював виконання, короткий зміст проведення виконавчих дій та їх відповідність вимогам чинного законодавства, висновок щодо дій державного виконавця тощо.

Доводи апелянта про те, що відповідачі зайняли протиправну позицію спрямовану на невиконання судового рішення про повернення транспортного засобу що є порушенням ст.ст.19,129-1 Конституції України, ст.8 Закону України «Про державну службу», Конвенції ЄСПЛ, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки перевірка проведена з дотриманням порядку який визначений Інструкцією від 02.04.2012р. №512/5.

Тому, позов в частині вимог про визнання протиправною та скасування постанови №52261869 від 25.03.2020р. про результати перевірки законності виконавчого провадження № 52261869 є необґрунтованим та не підлягає до задоволення. Решта позовних вимог які є похідними також не підлягають до задоволення за безпідставністю.

Щодо доводів апелянта в частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає зазначити наступне.

ст.3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальної цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

В ст.56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошовою відшкодування моральної шкоди визначаються судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

п.6 ч.1 ст.5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, шо рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Із змісту п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р. відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зокрема, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, викладені Верховним Судом у постанові від 10.04.2019р. у справі N 464/3789/17.

Так, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій. їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (її. 56).

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому, згідно ст.1173 Цивільного Кодексу України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України) (п. 57).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади га органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки всупереч ст.77 КАС України останній не підтвердив жодними достовірними, допустимими та належними доказами ту обставину, що діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду.

В ст.78 КАС України визначено, що підставою звільнення від доказування є, зокрема, вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, та який є обов`язковим для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

ч.6 ст.78 КАС України передбачено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Колегія суддів вважає зазначити, що доводи апелянта в частині «підроблення постанови № 52261869 від 25.03.2020р.» не можуть прийняті до уваги без прийнятого процесуального рішення щодо притягнення до відповідальності винної особи, оскільки суд не може приймати рішення на одних припущеннях.

При цьому, колегія суддів вважає зазначити, що згідно зі ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень, відповідно до ст.19 Закону України «Про звернення громадян» зобов`язані:

-об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

-у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

-на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

-відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

-забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

-письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

-вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

-у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

-не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

-особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не відміняє вимоги частини дев`ятої цієї статті.

ст.20 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Як видно із матеріалів справи, на звернення позивача, Міністерством юстиції України надано позивачу вичерпну згідно його скарги відповідь у строки та в порядку встановлені Законом України «Про звернення громадян», а тому колегія суддів не вбачає в діях відповідача порушень вимог цього Закону.

Щодо доводів апелянта в частині розгляду судом першої інстанції в порядку спрощеного провадження, без наявності в позові письмового клопотання, колегія суддів вважає зазначити наступне.

ч.2 ст.12 КАС України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Так, ч.6 цієї статті визначено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи зокрема справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

Таким чином, оскільки спірні правовідносини у даній справі виникли в результаті звернення позивача до суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження.

При цьому, норма ст.259 КАС України регламентує лише порядок та форму подання клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Вказана норма не встановлює обов`язку чи процесуальних дій для суду, а закріплює лише право особи подати таке клопотання до суду.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Міністерства юстиції України діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року у справі № 380/3737/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді С. М. Кузьмич
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 23.11.2020