Справа № 640/16623/19
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Кучми А.Ю., Бєлової Л.В.

за участю секретаря Волошка О.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптимул-Капітал". ОСОБА_1 та Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом Київського учбово-виробничого підприємства №3 (УВП-3) Українського товариства сліпих (УТОС) до Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) , третя особа: Орган самоорганізації населення "Вуличний комітет "Воздвиженка" у Подільському районі м. Києва про визнання протиправним та скасування рішень,-

В С Т А Н О В И Л А

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва, оскільки вважає протиправними та такими, що підлягають скасуванню оскаржувані приписи відповідача та постанову, у зв`язку з тим, що будівельні роботи Київським учбово-виробничим підприємством №3 (УВП-3) Українського товариства сліпих (УТОС)) проводились відповідно до отриманого в Міністерстві культури України дозволу від 05 листопада 2018 року №22-070/183 та від 04 лютого 2019 року №22-020/193з; вказує, що оскаржувані приписи не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки прийняті на підставі огляду, а не на підставі здійсненої відповідачем перевірки у встановленому порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Товариством з обмеженою відповідальністю "Оптимул-Капітал". ОСОБА_1 та Департаментом охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) подано апеляційні скарги, в яких вони просять суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, Відповідачем 27 червня 2019 року складено акт огляду земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 27 червня 2019 року, в якому за результатом огляду встановлено, що на вказаній земельній ділянці розташовується будівельний майданчик огороджений парканом. Інформаційний стенд об`єкта будівництва спеціалістом Департаменту не зафіксовано. За наявною у Департаменті інформацією на вказаній земельній ділянці проводяться роботи за проектом "Будівництво житлового будинку з об`єктами соціально-культурного призначення та підземним паркінгом по АДРЕСА_1"; замовник - "КИЇВСЬКЕ УЧБОВО ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО №3 (УВП-3) УКРАЇНСЬКОГО ТОВАРИСТВА СЛІПИХ, КУВП №3 УТОС"; генеральний підрядник - ТОВ "ПІВНІЧНО-УКРАЇНСЬКИЙ БУДІВЕЛЬНИЙ АЛЬЯНС"; дозвіл на виконання будівельних робіт від 30 грудня 2014 року №ІУ 78 виданий ДАБІ України.

На будівельному майданчику розташовується об`єкт незавершеного будівництва, а саме двоповерхова будівля, наявні будівельні матеріали; працюють робітники (будівельники).

Також наявне будівельне обладнання та устаткування. Також на території розміщено побутівки для робітників (будівельників).

На підставі вказаного акта відповідачем винесено наступні приписи:

- від 24 червня 2019 року №75/П, у якому вимагає: " 1. З дня отримання цього припису не виконувати будь-які роботи за вказаною адресою. 2. В триденний термін, з дня отримання цього припису, проінформувати Департамент про відповідність проведених робіт з заявленими роботами у вищезазначеному дозволі Міністерства культури України";

- від 03 липня 2019 року №81/П, у якому вимагає " 1. З дня отримання цього припису не виконувати будь-які роботи за вказаною адресою. 2. В триденний термін, з дня отримання цього припису, проінформувати Департамент про відповідність проведених робіт з роботами, вказаними у Дозволі міністерства культури України від 04.01.2019 №22-020/19з, які повинні проводиться відповідно до проектної документації, розробленої та погодженої у встановленому законодавством порядку від 05.11.2018 за №1039/10-2/61-18".

В згаданих приписах Департамент охорони культурної спадщини зазначає, що на будівельному майданчику виконані та виконуються будівельні, в тому числі земляні роботи, які можуть не відповідати характеру робіт, що є відхиленням від заявлених робіт у вищезазначених дозволах.

У відповідь на припис від 24 червня 2019 року №75/П Київське учбово-виробниче підприємство №3 (УВП-3) Українського товариства сліпих (УТОС)) у листі від 02 липня 2019 року №99 повідомило, що проведені роботи на об`єкті будівництва "Будівництво житлового будинку з об`єктами соціально-культурного призначення та підземним паркінгом по АДРЕСА_1" виконані в обсязі згідно проектної документації, яка погоджена Міністерством культури України від 12 жовтня 2018 року №994/10/2/61-18, надавши відповідну копію.

На виконання припису від 03 липня 2019 року №81/П позивач у листі від 09 липня 2019 року №103 повідомив, що проведені роботи на об`єкті будівництва "Будівництво житлового будинку з об`єктами соціально-культурного призначення та підземним паркінгом по АДРЕСА_1" виконані в обсязі згідно проектної документації, яка погоджена Міністерством культури України від 12 жовтня 2018 року №994/10/2/61-18, надавши відповідну копію.

Не прийнявши до уваги листи позивача, Департамент охорони культурної спадщини прийняв постанову від 01 серпня 2019 року №08-19 "Про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини", якою, на підставі абзацу першого частини першої статті 44 Закону України "Про охорону культурної спадщини" накладено на Київське учбово-виробниче підприємство №3 (УВП-3) Українського товариства сліпих (УТОС)) накладено фінансові санкції за невиконання припису органів охорони культурної спадщини на загальну суму 1 700,00 грн.

У постанові зазначається про обставини, встановлені в акті перевірки, та, що Департаментом охорони культурної спадщини направлено позивачу приписи від 26 червня 2019 року №75/п та від 03 липня 2019 року №81/П з вимогою в триденний термін з дня отримання приписів проінформувати про відповідність проведених робіт з заявленими роботами у дозволі Міністерства культури України від 04 вересня 2019 року №22-020/19з, які повинні проводитись відповідно до проектної документації, розробленої та погодженої у встановленому законодавством порядку від 05 листопада 2018 року №1039/10-2/61-18; вимоги приписів не виконані. Вказане свідчить про порушення Київським учбово-виробничим підприємством №3 (УВП-3) Українського товариства сліпих (УТОС) статті 30 Закону України "Про охорону культурної спадщини".

В постанові також зазначено, що на будівельному майданчику виконані будівельні, в тому числі земельні роботи, які можуть не відповідати характеру робіт з заявленими роботами у вищевказаному дозволі Міністерства культури України.

Згідно зі ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів, зазначає наступне.

За визначенням статті 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (у редакції що діяла на дату прийняття оскаржуваних приписів та постанови) охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини.

Об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

У частині першій статті 3 Закону України "Про охорону культурної спадщини" вказано, що державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать: центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України "Про охорону культурної спадщини" орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації підзвітні і підконтрольні відповідним органам виконавчої влади та центральним органам виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини в межах, передбачених законом.

Відповідно до вимог пункту 9 частини другої статті 6 Закону України "Про охорону культурної спадщини" до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на цих пам`ятках, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них.

Частинами першою та другою статті 30 Закону України "Про охорону культурної спадщини" визначено, що органи охорони культурної спадщини зобов`язані заборонити будь-яку діяльність юридичних або фізичних осіб, що створює загрозу пам`ятці або порушує законодавство, державні стандарти, норми і правила у сфері охорони культурної спадщини.

Приписи органів охорони культурної спадщини є обов`язковими для виконання всіма юридичними та фізичними особами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що приписи про заборону виконання позивачем будь-яких робіт приймаються компетентними органами охорони культурної спадщини виключно за умови встановлення ними діяльності юридичних або фізичних, що погіршує, або створює загрозу пам`ятці культурної спадщини, а також порушує стандарти, норми і правила у сфері охорони культурної спадщини.

Однак, як свідчать матеріали справи, позивач здійснює будівельні та земляні роботи на підставі отриманих дозволів від Міністерства культури України від 05 листопада 2011 року №22-070/18з та від 04 лютого 2019 року №22-020/19з, а також дозволу Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 05 квітня 2019 року №ІУ 07, що визнається відповідачем.

У свою чергу відповідач в оскаржуваних приписах щодо заборони здійснення позивачем будь-яких робіт та в постанові не визначив факту здійснення позивачем діяльності, що становить загрозу, погіршує, псує пам`ятку культурної спадщини, або іншої діяльності, що порушує вимоги Закону України "Про охорону культурної спадщини", а лише вказує про існуючі у Департаменту охорони культурної спадщини припущення, що позивач на будівельному майданчику виконав та виконує будівельні, в тому числі земельні роботи, які можуть не відповідати характеру робіт, що є відхиленням від заявлених робіт у отриманих дозволах.

На переконання суду, рішення суб`єкта владних повноважень не можуть ґрунтуватись на припущенні про ймовірну невідповідність характеру робіт тим, що заявлені в дозволах.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Однак, відповідач, на якого покладено обов`язок доказування, не надав суду доказів, які б підтверджували вчинення позивачем будівельних та земельних робіт з відхиленням від заявлених робіт у отриманих позивачем дозволах Міністерства культури України та Державної архітектурно-будівельної інспекції України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскаржувані приписи суперечать Закону України "Про охорону культурної спадщини", у зв`язку з чим підлягають скасуванню.

Відповідно до абзацу сьомого частини першої статті 44 Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачено, що відповідний орган охорони культурної спадщини накладає на юридичну особу, яка є власником або уповноваженим ним органом чи замовником робіт фінансову санкцію за невиконання припису органів культурної спадщини - у розмірі від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Разом із тим, з огляду на доведену вище незаконність приписів суд вважає, що накладення на Київське учбово-виробниче підприємство №3 (УВП-3) Українського товариства сліпих (УТОС)) фінансової санкції за невиконання приписів є протиправним.

Крім того, суд звертає увагу, що в оскаржуваній постанові відповідач посилається на абзац перший частини першої статті 44 Закону України "Про охорону культурної спадщини", проте, дана норма не вказує конкретну санкцію, а лише передбачає право відповідного органу охорони культурної спадщини накладати фінансову санкцію.

Таким чином, постанова Департаменту охорони культурної спадщини від 01 серпня 2019 року №08-19 "Про накладення фінансових санкцій за порушення законодавства України у сфері охорони культурної спадщини" підлягає скасуванню.

При цьому суд враховує позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 16 березня 2020 року у справі №826/6522/15 (провадження №К/9901/14853/18), де підтримано висновок суду першої інстанції про те, що під час огляду пам`ятки архітектури відповідачем виконувались повноваження щодо дотримання законодавства про охорону культурної спадщини та вимог щодо захисту, збереження, утримання, використання пам`ятки архітектури та перевірка належного утримання та використання пам`ятки архітектури, а не проводилась перевірка позивача. А, оскільки позивачем не надано до суду документів, які б спростовували доводи, викладені в акті огляду, то відповідно, відсутні підстави для задоволення позову.

З огляду на такі висновки суд не приймає до уваги доводи позивача про те, шо перевірка його діяльності мала бути оформлена Департаментом культурної спадщини відповідним актом перевірки, а не актом огляду. Разом із цим, зазначене не впливає на результати вирішення спору, у зв`язку із відсутністю факту порушення Київським учбово-виробничим підприємством №3 (УВП-3) Українського товариства сліпих (УТОС)) законодавства про охорону культурної спадщини.

Суд відхиляє доводи третьої особи про те, що позивачем здійснюються не земельні роботи відповідно до отриманих дозволів, а будівельні роботи, що завдають шкоду землям історико-культурного значення та порушують законні права та інтереси громадян і третьої особи, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а факт наявності у позивача дозволів на будівельні та земельні роботи не заперечується самим відповідачем.

Отже, позовні вимоги Київського учбово-виробничого підприємства №3 (УВП-3) Українського товариства сліпих (УТОС)) є обґрунтованими, підтверджуються нормативно та документально.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини справи та дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Оптимул-Капітал", ОСОБА_1 та Департаменту охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)- залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді А.Ю. Кучма

Л.В. Бєлова

Повний текст постанови складено 23 листопада 2020 року.