Справа № 300/1231/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 300/1231/20 пров. № А/857/12439/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Михальської М.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку з час вимушеного прогулу,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Боршовський Т.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

04 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ від 05 травня 2020 року № 87-к про звільнення позивача з посади начальника відділу у м. Яремчому Міськрайонного управління у Надвірнянському районі та м. Яремчому Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу»; поновити на посаді начальника відділу у м. Яремчому Міськрайонного управління у Надвірнянському районі та м. Яремчому Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач безпідставно, всупереч Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України, прийняв оскаржуваний наказ. Вказує, що 26 липня 2019 року в зв`язку з травмою руки і наданням хірургічної допомоги перебував на листку непрацездатності. В період з 03 вересня 2019 року по 12 травня 2020 року йому надавалася стаціонарна та амбулаторна допомога медичними установами з відкриттям листків непрацездатності. Період непрацездатності припав на численну кількість вихідних та святкових днів. Вважає, що кількість вихідних та святкових днів, яка припала на час перебування позивача на листках непрацездатності та кількість днів в календарному періоді, що припала на час збереження за позивачем робочого місця повинна бути виключена відповідачем при обчисленні кількості календарних днів, як підстави для звільнення з роботи працівника, що перебуває на листку непрацездатності більше 150 календарних днів. Зазначає, в період з вересня 2019 року по 05 травня 2020 року на час перебування позивача на лікарняному кількість вихідних і святкових днів становить 38 днів, а тому вказані вихідні та святкові дні не мають бути враховані в 150 календарних днів перебування на листку непрацездатності. Також вказує, що на час звільнення його з роботи 05 травня 2020 року, він перебував на стаціонарному лікуванні в Івано-Франківському кардіологічному центрі, про що відповідачу було відомо. Зазначені обставини вказують на недопущення звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності та необхідність збереження посади до відновлення працездатності особи або встановленні їй інвалідності. Вважає, що розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця є його правом, а не обов`язком. Відповідач не обґрунтував якими вагомими обставинами викликане звільнення позивача і як відсутність його на роботі з цієї поважної причини впливала на продуктивність роботи відділу.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що загальний час тимчасової непрацездатності позивача за період з 26 липня 2019 року по день звільнення 05 травня 2020 року становить 213 календарних днів, а тому у відповідача була правова підстава для прийняття оскаржуваного наказу.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що період непрацездатності припав на численну кількість вихідних та святкових днів, а тому кількість таких днів та кількість днів в календарному періоді, що припала на час збереження за позивачем робочого місця повинна бути виключена відповідачем при обчисленні кількості календарних днів, як підстави для звільнення з роботи працівника, що перебуває на листку непрацездатності більше 150 календарних днів. Також, на час звільнення позивача він перебував на стаціонарному лікуванні. Підстави звільнення позивача з посади не були пріоритетними для управління.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які є правомірними, а зводяться до переоцінки досліджених судом доказів, та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розгляд справи проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 17 березня 2017 року № 224-к ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Відділу у м. Яремчому Міськрайонного управління у Надвірнянському районі та м. Яремчому Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області в порядку переведення з посади начальника Відділу Держгеокадастру у м. Яремчому Івано-Франківської області(а.с.48).

Відповідно до листків непрацездатності позивач знаходився у стані тимчасової непрацездатності, а саме: - з 26 липня 2019 року по 30 липня 2019 року 5 днів (листок непрацездатності серії АДФ № 023078, виданий 26 липня 2019 року КНП Яремчанський ЦП МСД (а.с.77); - з 03 вересня 2019 року по 10 вересня 2019 року 8 днів (листок непрацездатності серії АДФ № 023092, виданий 03 вересня 2019 року КНП Яремчанський ЦП МСД (а.с.78); - з 11 вересня 2019 року по 27 вересня 2019 року 17 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 863198, виданий 11 вересня 2019 року Івано-Франківською ОКЛ (а.с.79); - з 28 вересня 2019 року по 07 жовтня 2019 року 10 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 832293, виданий 28 вересня 2019 року КНП Яремчанська центральна міська лікарня (а.с.80); - з 08 жовтня 2019 року по 21 жовтня 2019 року 14 днів (листок непрацездатності серії АДФ № 015952, виданий 08 жовтня 2019 року КНП Надвірнянська ЦРП НРР (а.с.81); - з 22 жовтня 2019 року по 01 листопада 2019 року 11 днів (листок непрацездатності серії АДФ № 067108, виданий 22 жовтня 2019 року КП Делятинський некомерційний ЦПМ (а.с.82); - з 04 листопада 2019 року по 08 листопада 2019 року 5 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 967517, виданий 04 листопада 2019 року КНП Надвірнянська ЦРП НРР (а.с.83); - з 11 листопада 2019 року по 15 листопада 2019 року 5 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 962825, виданий 11 листопада 2019 року КНП Яремчанський ЦП МСД (а.с.84); - з 18 листопада 2019 року по 22 листопада 2019 року 5 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 967720, виданий 18 листопада 2019 року КНП Надвірнянська ЦРП НРР (а.с.85); - з 25 листопада 2019 року по 29 листопада 2019 року 5 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 904580, виданий 25 листопада 2019 року Івано-Франківською ОКЛ (а.с.86); - з 02 грудня 2019 року по 13 грудня 2019 року 12 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 962462, виданий 02 грудня 2019 року Івано-Франківським обласним кардіологічним центром (а.с.87); - з 19 грудня 2019 року по 30 грудня 2019 року 12 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 962477, виданий 19 грудня 2019 року Івано-Франківським обласним кардіологічним центром (а.с.88); - з 02 січня 2020 року по 03 січня 2020 року 2 дня (листок непрацездатності серії АДУ № 902846, виданий 02 січня 2020 року КНП Яремчанський ЦП МСД (а.с.89); - з 08 січня 2020 року по 17 січня 2020 року 10 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 962489, виданий 08 січня 2020 року Івано-Франківським обласним кардіологічним центром (а.с.90); - з 20 січня 2020 року по 31 січня 2020 року 12 днів (листок непрацездатності серії АДФ № 029781, виданий 20 січня 2020 року КНП Коломийська ЦРЛ (а.с.91); - з 03 лютого 2020 року по 11 лютого 2020 року 9 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 962858, виданий 03 лютого 2020 року Микуличинською СЛА ЗПСМ (а.с.92); - з 12 лютого 2020 року по 21 лютого 2020 року 10 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 954338, виданий 12 лютого 2020 року Івано-Франківською ОКЛ (а.с.93); - з 24 лютого 2020 року по 06 березня 2020 року 11 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 962657, виданий 24 лютого 2020 року Івано-Франківським обласним кардіологічним центром (а.с.94); - з 10 березня 2020 року по 18 березня 2020 року 8 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 954877, виданий 24 лютого 2020 року Івано-Франківською ОКЛ (а.с.95); - з 18 березня 2020 року по 27 березня 2020 року 10 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 824528, виданий 18 березня 2020 року КНП Надвірнянська ЦРП НРР (а.с.96); - з 30 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року 5 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 803601, виданий 30 березня 2020 року Микуличинською СЛА ЗПСМ (а.с.97); - з 06 квітня 2020 року по 17 квітня 2020 року 12 днів (листок непрацездатності серії АДФ № 048890, виданий 06 квітня 2020 року КНП Яремчанська центральна міська лікарня (а.с.98); - з 18 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року 13 днів (листок непрацездатності серії АДУ № 825735, виданий 18 квітня 2020 року КНП Яремчанська центральна міська лікарня (а.с.99); - з 04 травня 2020 року по день звільнення 2 дні (листок непрацездатності серії АДУ № 947720, виданий 04 травня 2020 року Івано-Франківським обласним кардіологічним центром(а.с.100).

04 травня 2020 року начальником управління персоналом Коваль О.І. складено доповідну записку № 726/3-20-0.7 на ім`я начальника Головного управління, згідно якої ОСОБА_1 протягом робочого року (з 17 березня 2019 року по 16 березня 2020 року) більш як 150 днів перебував у тимчасовій непрацездатності (а.с.49-50).

05 травня 2020 року Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області прийняло наказ № 87-к про звільнення ОСОБА_1 з 05 травня 2020 року з посади начальника відділу у м. Яремчому Міськрайонного управління у Надвірнянському районі та м. Яремчому Головного управління у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності відповідно до частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу»(а.с.51).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державну службу» (далі Закон № 889-VIII) державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Частиною 2 ст. 5 Закону № 889-VIII встановлено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Згідно із ч. 2 ст. 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання. За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Аналізуючи вищенаведені норми права, колегія суддів зазначає, що передбачено дві підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме: нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд внаслідок тимчасової непрацездатності; нез`явлення державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

Наявність таких підстав припинення державної служби обумовлена тим, що тривала відсутність державного службовця у випадку тимчасової непрацездатності може негативно впливати на функціонування державного органу, де особа проходить державну службу.

З наведених приписів законодавства слідує, що до періоду тимчасової непрацездатності зараховуються всі календарні дні звільнення від роботи за листком непрацездатності, у тому числі святкові, неробочі і вихідні дні, які припадають на такий період.

При визначенні наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності облік часу нез`явлення на службі здійснюється не підряд, а сумарно протягом року, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність.

Наведені законодавчі приписи обумовлюють здійснення розрахунку саме зважаючи на кількість календарних днів тимчасової непрацездатності у період перебування у трудових відносинах (проходження служби), а не кількість календарних днів тимчасової непрацездатності, які припадають на робочі дні.

Листом Міністерства соціальної політики України від 16 вересня 2015 року № 523/18/99-15 роз`яснено особливості обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням. Мінсоцполітики нагадало, що обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266.

У вказаному листі зазначено, що святкові та неробочі дні не потрібно виключати із складу календарних днів, за які обчислюється середній заробіток для виплати допомоги по тимчасовій непрацездатності, аналогічно розрахунку середньої зарплати для обчислення страхових виплат за страхуванням на випадок безробіття, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та допомоги по вагітності та пологах (пункти 2, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1266).

З огляду на викладене, доводи позивача про те, що при розрахунку кількості календарних днів тимчасової непрацездатності, відповідачем неправомірно враховані святкові та неробочі дні, оскільки календарний день - це будь який день у році, визначений числом та місяцем, є безпідставними. Поняття календарні дні включає в себе поняття робочі дні, вихідні дні та святкові дні. Отже, при розрахунку періоду відсутності на роботі до уваги беруться всі календарні дні такої відсутності.

Законодавець вказує тільки один виняток при підрахунку вказаного 150-ти денного строку - відпустку у зв`язку з вагітністю та пологами.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 807/2036/17, від 20 лютого 2020 року у справі № 804/3912/17.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 травня 2020 року Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області прийняло наказ № 87-к про звільнення ОСОБА_1 з 05 травня 2020 року з посади начальника відділу у м. Яремчому Міськрайонного управління у Надвірнянському районі та м. Яремчому Головного управління у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності відповідно до частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» (а.с.51).

Загальний час тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 , за період з 26 липня 2019 року по день звільнення 05 травня 2020 року становить 213 календарних днів(а.с.69-100). Згідно змісту лікарняних листів причинами непрацездатності ОСОБА_1 є загальні захворювання та невиробничі травми, тобто причини непрацездатності позивача не пов`язані з виконанням посадових обов`язків.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача була правова підстава для прийняття наказу від 05 травня 2020 року № 87-к про звільнення позивача з 05 травня 2020 року з посади начальника відділу у м. Яремчому Міськрайонного управління у Надвірнянському районі та м. Яремчому Головного управління у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Щодо доводів позивача про те, що відсутність його на роботі не вплинула на продуктивність роботи відділу, то колегія суддів не бере такі до уваги, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 займав керівну посаду, а саме начальника відділу у м. Яремчому Міськрайонного управління у Надвірнянському районі та м. Яремчому Головного управління. Згідно копії протоколу наради з керівниками структурних підрозділів Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області під головуванням начальника Головного управління Л.Чорнописького від 26 лютого 2020 року № 5/8-20, начальник Головного управління зобов`язав виконуючого обов`язків начальника відділу у м. Яремчому Міськрайонного управління у Надвірнянському районі та м. Яремчому Головного управління дати письмове пояснення щодо причин невиконання доручень керівництва Головного управління, що підтверджує факт неналежної роботи відділу у м. Яремчому Міськрайонного управління у Надвірнянському районі та м. Яремчому Головного управління за час відсутності ОСОБА_1 на робочому місці(а.с.75-76).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що на час звільнення відповідача він перебував на стаціонарному лікуванні, чим порушено ч. 3 ст. 40 КЗпП, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Разом з тим, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Позивач безпідставно посилається на ч. 3 ст. 40 КЗпП України, оскільки згідно п. 9 ч. 1 ст. 36 цього Кодексу підставами припинення трудового договору, серед інших, є підстави, передбачені іншими законами.

Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Таким чином, саме Закон 889-VIII є спеціальним законом, яким регулюються відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби. Норми законодавства про працю поширюється на державних службовців лише у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Оскільки підстави та порядок припинення державної служби визначено Законом 889-VIII, норми законодавства про працю не застосовуються до спірних правовідносин.

Саме іншим законом, тобто Законом №889-VIII, передбачено звільнення державного службовця у випадку нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

Вказана обставина є самостійною та безумовною підставою для припинення державної служби у зв`язку із втратою державним службовцем права на державну службу.

Оскаржуваним наказом позивача було звільнено саме на цій підставі.

Враховуючи, що спір між сторонами виник з приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених іншим законом, а не у зв`язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми законодавства про працю, в тому числі і ч. 3 ст. 40 КЗпП України, на ці правовідносини не поширюються.

Вказане свідчить про те, що відповідач у спірній ситуації діяв правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Разом з тим, щодо доводів апеляційної скарги в частині порушення норм процесуального права, а саме про те, що розгляд даної справи судом першої інстанції здійснено із порушенням особливостей провадження, то колегія суддів вважає, такі обгрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 КАС України адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Пунктом 1 ч. 6 ст. 12 КАС України визначено, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Згідно з приміткою до ст. 50 Закону України «Про запобігання корупції» до службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище віднесено, зокрема, осіб, посади яких належать до посад державної служби категорії «А» або «Б».

Пунктом 2 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про державну службу» встановлено, що до категорії «Б» посад державної служби віднесено, зокрема, керівників та заступників керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення; керівників державної служби у державних органах, юрисдикція яких поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва і Севастополя, одного або кількох районів, районів у містах, міст обласного значення; керівників та заступників керівників структурних підрозділів державних органів незалежно від рівня юрисдикції таких державних органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З системного аналізу приписів ст. 12 КАС України слідує, що суд, відкриваючи провадження у справі з предметом позову щодо проходження публічної служби та звільнення з неї, повинен враховувати вимоги процесуального закону стосовно виду позовного провадження, за правилами якого слід здійснювати розгляд таких категорій справ.

Так, для вирішення питання за правилами якого позовного провадження необхідно розглядати спір щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, необхідно встановлювати чи не належить позивач до осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище відповідно до Закону України «Про запобігання корупції». У разі якщо позивач не належить до таких осіб, суд вправі розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно примітки до ст. 50 Закону України «Про запобігання корупції» особи, які займають посади державної служби категорії «Б» віднесені до осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Тобто справи щодо звільнення з публічної служби державних службовців категорії «Б» КАС України не віднесені до справ незначної складності, а тому суд в силу вимог ст. 259 і п. 7 ч. 3 ст. 257 КАС України може розглянути таку справу у порядку спрощеного позовного провадження за наявності для того підстав, зокрема клопотання сторони про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та після з`ясування думки сторін щодо можливості такого розгляду.

Згідно наявного в матеріалах справи наказу Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області від 17 березня 2017 року № 224-к «Про призначення ОСОБА_1 », ОСОБА_1 призначено на посаду начальника Відділу у м. Яремчому Міськрайонного управління у Надвірнянському районі та м. Яремчому Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області та присвоєно 6 ранг державного службовця, категорії «Б» (а.с.48).

З огляду на викладене, колегія суддів зауважує, що посада ОСОБА_1 в силу п. 2 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про державну службу» віднесена до категорії «Б» (керівник структурного підрозділу територіального органу Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області).

Водночас будь-які клопотання сторін щодо розгляду цієї справи за правилами спрощеного позовного провадження у матеріалах справи відсутні, проте наявне клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, однак судом першої інстанції в задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

Відтак спір щодо звільнення ОСОБА_1 з публічної служби повинен був розглядатися за правилами загального позовного провадження.

У порушення цього правила суд першої інстанції розглянув спір за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі №640/18911/18, від 4 жовтня 2019 року у справі 280/700/19, від 19 листопада 2019 року у справі №440/103/19.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 7 частини 3 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 7 ч. 3 ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2020 року у справі № 300/1231/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 26 листопада 2020 року.