Справа № 826/17355/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Івано-Франківській області №0-0905 від 27.06.2018 на суму 440,22 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2020 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач є власником двох квартир, тобто одного типу об`єктів житлової нерухомості, тому до позивача вірно застосовано норми оподаткування з податку на нерухоме майно.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивачу на праві власності належить квартира загальною площею 102.7 кв.м., розташована у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, згідно з інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно та витягом про державну реєстрацію прав підтверджується, що позивач є власником квартири загальною площею 32,90 кв.м. за адресою м. Київ, вул. Івана Лепсе, буд. 7б, кв. 58.

Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області 27 червня 2018 року прийнято податкове повідомлення-рішення №0-0905, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості за 2017 року у розмірі 440,22 грн.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що факт належності позивачу на праві власності частини (квартири) у житловому будинку та однокімнатної квартири свідчить про різні типи житлової нерухомості. Оскільки позивачу належать на праві власності об`єкти житлової нерухомості різного типу, площа яких сумарно не перевищує 180 кв.м., суд прийшов до висновку про відсутність у позивача обов`язку щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік та, як наслідок, безпідставність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення рішення.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Водночас, базою оподаткування у відповідності до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Вимогами підпункту 14.1.129 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що об`єкти житлової нерухомості - будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки.

Згідно підпункту 14.1.129.1 пункту 14.1.129 статті 14 Податкового кодексу України будівлі, віднесені до житлового фонду, поділяються на такі типи, зокрема:

а) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень;

в) квартира - ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

При цьому, вимогами пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України передбачено пільги із сплати податку.

Так, база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується:

а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів;

б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів;

в) для різних типів об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у тому числі їх часток), - на 180 кв. метрів.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий податковий (звітний) період (рік).

Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копія якої міститься в матеріалах справи, позивач є власником, зокрема квартири в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Загальна площа такої квартири становить 102.7 кв.м.

Колегія суддів наголошує на тому, що згідно вищевказаних даних Державного реєстру речових прав таке нерухоме майно житлового фонду віднесено до типу - квартира.

Відповідно до п. 2 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.

При цьому, суд не уповноважений перебирати на себе повноваження органів, до відання яких віднесені питання щодо визначення типу об`єкту нерухомості та його державної реєстрації, тим більше, що знаходиться поза межами предмету позову. Тобто, у даному випадку, суд не уповноважений оцінювати та вважати об`єкт нерухомого майна віднесеним до іншого типу за певними характеристиками, аніж вказано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що належність позивачу квартири саме в житловому будинку свідчить про віднесення до типу житлового фонду «житловий будинок», а тому позивачу належать на праві власності об`єкти житлової нерухомості різного типу.

Колегія суддів зазначає, що згідно даних Державного реєстру позивачу належить на праві власності саме квартира, а не частка житлового будинку, що не є тотожним.

Таким чином, ураховуючи відомості з реєстрів, позивач є власником двох квартир, тобто одного типу об`єктів житлової нерухомості, площа яких сумарно перевищує 60 кв. метрів для квартир, а отже є вірним визначення контролюючим органом податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у податковому повідомленні-рішенні №0-0905 від 27.06.2018, яке є правомірним та не підлягає скасуванню.

Необхідно зазначити, що позивачем не зазначалося в позові про незгоду з розміром розрахованого податку на підставі спірного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області задовольнити.

Скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 червня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов