Справа № 260/2213/20
Суддя: Хобор Романа Богданівна
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 260/2213/20 пров. № А/857/12844/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Хобор Р.Б.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.

з участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання судових рішень у Закарпатській області Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року, ухвалене суддею Скраль Т.В. у м. Ужгороді об 11 год. 23 хв. у справі № 260/2213/20 за адміністративним позовом громадянина Азербайджану ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання судових рішень у Закарпатській області Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до суду у якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 61263520 від 29 травня 2020 року.

У обґрунтування вимог адміністративного позову позивач зазначає те, що 29 травня 2020 року відповідач виніс постанову про закінчення виконавчого провадження № 61263520 в рамках виконання виконавчого листа Восьмого апеляційного адміністративного суду у якому зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повторно розглянути заяву громадянина Азербайджану ОСОБА_1 від 04.12.2018 року щодо оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання та прийняти за результатами її розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням наданої у постанові апеляційного суду правової оцінки щодо підстав скасування рішення № 187889000 від 29.07.2019 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.

Позивач вважає, що відповідач протиправно закінчив виконавче провадження, оскільки, відповідач не врахував тієї обставини, що при повторному розгляді заяви позивача Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області прийняло нове рішення про відмову у оформлені посвідки на тимчасове проживання, яке ґрунтується на тій самій підставі, що і попереднє, а саме підпункту 6 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 322 від 25.04.2018 року (далі Порядок № 322).

Отже, на думку позивача, Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області при прийнятті рішення не врахувало висновки апеляційного суду, а відповідач не надав цьому уваги.

Тому позивач вважає, що відповідач протиправно виніс оскаржену постанову, яку на думку позивача, належить скасувати.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатський області Південно-західного управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Місник Н.В. про закінчення виконавчого провадження № 61263520 від 29 травня 2020 року.

Стягнуто на користь громадянина Азербайджану ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання судових рішень у Закарпатській області Південно-західного управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) судові витрати у розмірі 840,80 грн.

Не погодившись з цим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що суд першої інстанції неповно з`ясував та дослідив обставини справи.

Свою позицію відповідач пояснює тим, що на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повторно розглянуло заяву позивача про оформлення посвідки на тимчасове проживання і прийняло рішення про відмову в оформленні.

Отже, відповідач вважає, що Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області виконало постанову апеляційного суду, що, на думку відповідача, є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Тому відповідач вважає, що постанова про закінчення виконавчого провадження відповідає нормам чинного законодавства.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.

Суд першої інстанції встановив те, що 29 липня 2019 року Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області прийняло рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання № НОМЕР_1 , видане громадянину Азербайджану ОСОБА_2 , на підставі підпункту 6 пункту 61 Порядку № 322.

28 січня 2020 року постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду визнано протиправним рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області № 187889000 від 29.07.2019 року та зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повторно розглянути заяву громадянина Азербайджану ОСОБА_1 від 04.12.2018 року (разом з доданими до неї документами) щодо оформлення (видачі) посвідки на тимчасове проживання, та прийняти за результатами її розгляду в установленому порядку рішення, з обов`язковим врахуванням наданої у постанові апеляційного суду правової оцінки щодо підстав скасування рішення № 187889000 від 29.07.2019 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.

13 лютого 2020 року Головне управління Державної міграційної служби України прийняло рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання, видане громадянину Азербайджану ОСОБА_2 , на підставі підпункту 6 пункту 61 Порядку № 322.

14 лютого 2020 року відповідач, на підставі виконавчого листа № 260/1180/19 від 11 лютого 2020 року щодо виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року, виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 61263520.

29 травня 2020 року відповідач, на підставі п. 9 ч.1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про закінчення виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа № 260/1180/19 від 11 лютого 2020 року, у зв`язку з виконанням рішення суду.

Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не перевірив належним чином ту обставину чи врахувало Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області при прийнятті рішення висновки Восьмого апеляційного адміністративного суду викладені в постанові від 28 січня 2020 року. Таку позицію суд першої інстанції сформував на основі того, що Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області повторно прийняло рішення про відмову позивачу у оформленні посвідки на тимчасове проживання на тій підставі, яку апеляційний суд визнав неправильними. Виходячи з цих міркувань, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на наступні обставини.

Відповідно до положень статей 1, 3, 5, частини 1, пункту 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, за вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» встановлений обов`язок державного виконавця вчиняти передбачених Законом заходів для виконання судового рішення, у повному обсязі.

Згідно з вимогами частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право:

1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону;

3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну;

14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні.

16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом;

17) застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис;

18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження;

19) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів;

22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Отже, Законом України «Про виконавче провадження» на виконавця покладено обов`язок забезпечити виконання судового рішення у точній відповідності до його резолютивної частини, яка відображена у виконавчому листі, із врахуванням мотивувальної частини рішення, яка є необхідною для перевірки повноти виконання рішення. Для цього Закон України «Про виконавче провадження» надає виконавцю ряд можливостей, які зазначені вище у частині 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Апеляційний суд проаналізував рішення Головного управління Державної міграційної служби України про відмову в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання громадянину Азербайджану ОСОБА_2 від 13 лютого 2020 року і встановив, що це рішення прийняте на підставі підпункту 6 пункту 61 Порядку № 322, як і рішення Головного управління Державної міграційної служби України від 29 липня 2019 року, яке скасоване постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року.

Водночас, апеляційний суд, скасовуючи рішення Головного управління Державної міграційної служби України від 29 липня 2019 року зробив висновок про те, що відмова громадянину Азербайджану ОСОБА_2 у оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання на підставі підпункту 6 пункту 61 Порядку № 322 є незаконною.

З цього слідує, що державний виконавець при перевірці виконання рішення суду не встановив повноти його виконання, оскільки Головне управління Державної міграційної служби України при прийнятті рішення не врахувало висновків апеляційного суду.

Таким чином, відповідач передчасно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, а тому таку необхідно скасувати.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення про задоволення позову з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання судових рішень у Закарпатській області Південно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі № 260/2213/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя Р. Б. Хобор
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Повний текст постанови складений 26.11.2020 року