Справа № 480/5336/20
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2020-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2020 року Справа №480/5336/20

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Опімах Л.М.,

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко Л.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Шестова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/5336/20 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Сумська виправна колонія №116" про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, який він та його представник підтримали в судовому засіданні, мотивуючи позовні вимоги тим, що з 16.10.2006 року проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. З 31.05.2018 року відповідно до наказу начальника Державної Установи Сумської виправної колонії № 116 № 99 о/с прийнятий на службу до вказаної установи, де і продовжив свою службу. 27.07.2020, перебуваючи в стані сильного емоційного напруження та душевного хвилювання, під тиском керівництва міжрегіонального управління, позивач вимушений був подати рапорт про звільнення з органів ДКВС за власним бажанням, не дивлячись на те, що це суперечило його волевиявленню, оскільки намірів звільнятися він не мав.

28.07.2020 року о 08 год.00 хв. позивач подав рапорт про залишення без задоволення (відкликання), поданого раніше рапорту про звільнення з органів ДКВС, у зв`язку з бажанням продовжити службу. Вказаний рапорт зареєстрований канцелярією установи за вх. № 2317

З 28.07.2020 року по 01.08.2020 року позивач перебував на лікарняному.

Незважаючи на поданий рапорт про відкликання та перебуванням на лікарняному, наказом № 108/ОС - 20 від 27.07.2020 року, позивача звільнено за ст. 77 п.1. пп.7 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням) з 28.07.2020 року.

Ні 27.07.2020 року, ні 28.07.2020 року з вказаним наказом позивача ознайомлено не було, трудова книжка в той день не отримана, розрахунки не проведені. 01.08.2020 позивачем було закрито лікарняний та в перший робочий день, 03.08.2020, він мав намір приступити до служби. Проте цього ж дня його було ознайомлено з наказом № 108/ОС - 20 від 27.07.2020 року про звільнення з 28.07.2020 року.

Окрім того, цього ж дня позивача ознайомлено з наказом № 115/ОС - 20 від 03.08.2020 року, яким внесені зміни до наказу ДУ «СВК № 116» від 27.07.2020 щодо дати звільнення, з 28.07.2020 р. на 03.08.2020 р.

Зазначені накази позивач вважає протиправними і посить скасувати, поновивши його на посаді з тих підстав, що звільнення не відповідає його волевиявленню, а саме рапорт про звільнення за власним бажанням написаний 27.07.2020 року під час перебування у відряджені в м. Харкові в стані емоційного напруження, оскільки керівництвом здійснювався на нього тиск.

Крім того, віоповідачем не дотримано процедуру звільнення працівника, передбачену законодавством про працю. Зокрема, Законом України «Про національну поліцію» питання проходження служби чітко не врегульовані, тому на підставі статті 60 вказаного Закону, до вказаних правовідносин застосовуються положення статті 38 Кодексу України про працю. Відповідно до частини першої та другої до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. За цей строк днів роботодавець має час знайти заміну працівнику, а працівник має упевнитися у своєму бажанні звільнитися, а може і відкликати подану ним заяву, що і було зроблено вже наступного дня.

В свою чергу роботодавець не вправі звільняти працівника до закінчення 14 днів після подання заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить, а в своєму рапорті про звільнення позивач дату не зазначив. Також, звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності позивача, в період з 28.07.2020 року по 01.08.2020 року він перебував на лікарняному, про що відповідачу було відомо.

Так само, протиправним є і наказ № 115/ОС-20 від 03.08.2020. Так, згідно з ч.3 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» день звільнення вважається останнім днем служби. У відповідності до цієї норми 28.07.2020 у позивача був останній робочий день. За правилами ст.38 КЗпП працівникові дається право відкликати раніше подану заяву (рапорт) про звільнення за власним бажанням, що і було ним зроблено о 8-00 год. 28.07.2020. У зв`язку з чим, наказ №108/ОС-20 від 27.07.2020 повинен бути скасований 28.07.2020. Проте, відповідач вносить зміни до наказу від 27.07.2020 в частині дати звільнення та 03.08.2020 звільняє позивача вдруге.

У відповідності до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік, тому позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звівльнення по день винесення судом рішення.

Крім того, позивач зазначає, що був безпідставно позбавлений права працю, отримання заробітку, внаслідок чого змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та своєї сім`ї. Постійні хвилювання про забезпечення сім`ї, враховуючи, що на утриманні знаходиться малолітня дитина, постійна нервова та психологічна напруга, порушення усталеного роками способу життя, втрата авторитету внаслідок незаконного звільнення, спричинили позивачу значних моральних страждань та завдали моральної шкоди, яку він оцінює у 8000 грн. та просить стягнути з відповідача.

Відповідач подав відзив на позов, в якому проти задовлення вимог заперечив, вказавши, що позивач раніше висловлював наміри припинити службу в Установі, тому коли 27.07.2020 року, він подав рапорт на звільнення, керівник, пішовши на зустріч позивачу, та вирішивши питання з приводу його заміщення, видав наказ №108/ОС-20 від 27.07.2020. Відповідач не знав і не міг знати, що відповідач перебуває на лікарняному. 01.08.2020 року, коли позивач вийшов з лікарняного, відповідачем було видано наказ №115/ОС-20 від 03.08.2020 року, яким датою звільнення вважається перший робочий день після виходу позивача з лікарняного, тобто 03.08.2020.

Зважаючи на викладене, вимоги позивача є надуманими, такими, що не відповідають дійсності. Так само, на думку відповідача, є не доведеним і факт заподіяння позивачу моральної шкоди.

В судове засідання відповідач не з`явився, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений.

Заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позвні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач з 16.10.2006 року проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. З 31.05.2018 року відповідно до наказу начальника Державної Установи Сумської виправної колонії № 116 № 99 о/с прийнятий на службу до вказаної установи, де і продовжив свою службу ( а.с.8-10).

27.07.2020 відповідачем виданий наказ №108/ОС-20 про звільнення ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з посади начальника оперативного відділу державної установи «Сумська виправна колонія (№116) з 28 липня 2020 року за ст.77 п.1 п.п.7 (за власним бажанням) ( а.с.12).

03.08.2020 відповідачем виадний наказ №115/ОС-20 , яким внесено зміни до наказу №108/ОС-20 від 27.07.2020 в частині дати звільнення з 03.08.2020 та розміру премії за липень з 100% до 50%. ( а.с.13).

Суд вваажає, що обидва накази є протиправними та підлягають скасуванню, а позивач підлягає поновленню на посаді, з огляду на таке.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закону України «Про Державну кримінально-викнавчу службу України».

Статтею 3 цього Закону встановлено, що правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

Відповідно до ч.1, 2 ст.14 Закону до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби). Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Частиною 6 ст.14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначено, що особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюються спеціальні звання. Частиною 8 даної норми передбачено, що 8 трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Відповідно до ч.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Підстави звільнення зі служби в поліції, а відтак і зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, визначені у ст.77 Закону України «Про Національну поліцію». Зокрема, відповідно до п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про нацональну поліцію», однією із підстав для звільнення є звільнення за власним бажанням.

При цьому, з огляду на приписи ст.60 Закону України «Про Національну поліцію», та ч.8 ст.14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до частини першої та другої до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Тобто, зміст наведеної свідчить про те, що за двотижневий строк роботодавець має час знайти заміну працівнику, а працівник має упевнитися у своєму бажанні звільнитися, а може і відкликати подану ним заяву.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Судом встановено, що позивач дійсно подав рапорт про звільнення за власним бажанням 27.07.2020, проте дату, з якої просив його звільнити не вказав. Відтак, прийняття рішення про негайне звільнення позивача не узгоджується із ч.1 ст.38 КЗпП.

Крім того, 28.07.2020 позивач подав рапорт про відкликання його рапорту про звільнення від 27.07.2020 ( а.с.15) у зв`язку з бажанням проходити службу. Зазнчене свідчить про відсутність волевиявлення працівника на приипинення трудового договору.

З огляду на викладене суд вважає, що наказ відповідача від 27.07.2020 №108/ОС-20 про звільнення ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з посади начальника оперативного відділу державної установи «Сумська виправна колонія (№116) з 28 липня 2020 року за ст.77 п.1 п.п.7 (за власним бажанням) є протиправним і підлягає скасуванню. Як наслідок, наказ відповідача від 03.08.2020 №№108/ОС-20 від 27.07.2020 про зміну дати звільнення з 03.08.2020 також підлягає скасуванню, а позивач має бути поновлений на службі.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що середньоденне грошове забезпечення позивача на момент звільнення складало 640,10 грн. Тривалість вимушеного прогулу з 04.08.2020 по 12.11.2020 склала 101 календарний день, відповідно середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 64650,10 грн. Саме ця сума і підлгає стягненню з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи пиатння щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Суд погоджується з доводами позивача в тій частині, що незаконне звільнення з роботи та позбавлення можливості отримувати грошове забезпечення призвело до моральних страждань позивача. Тому, враховуючи тривалість і ступінь моральних страждань позивача, необхідність докладення додаткових зусиль для організації свого життя та свої сім`ї, суд вважає за необхідне визначити розмір морального відшкодування 3000 грн.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями ст. 132 Кодексу передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;

3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;

4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 4 статті 134 цього Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Судом встановлено, що між позивачем та адвокатом Шестовим А.В. 27 липня 2020 року укладений договір про надання правової допомоги №37-20( а.с.22, 23)

На підтвердження надання послуг адвоката та їх оплати у розмірі 7400 грн. надані опис виконаних робіт та квитанція про отримання грошових коштів від 06.08.2020 ( а.с.24) .

При цьому суд не має право змінювати розмір гонорару і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд бере до уваги , що адвокатом дійсно складений адміністративний позов, він неодноразово приймав участь у судових засдіаннях, тобто вчиняв процесуальні дії, безпосередньо пов`язані із розглядом даної справи. При цьому розмір витраченого часу та вартість погоджена сторонами у договорі та не спростована відповідачем.

За таких обставин суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу мають бути компенсовані повністю, в розмірі 7400 грн.

При цьому, відповідно до ч.7 ст.134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем заперечень проти відшкодування судових витрат не надходило.

Отже, відповідно до ч.1 ст.139 КАС України на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Сумська виправна колонія №116» 7400 грн. в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

На підставі ст.371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць підлягають негайному виконанню. Розмір такого стягнення у межах місячної суми складає 19203,00 грн.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Державної установи "Сумська виправна колонія №116" ( , вул.Роменська, 110, м.Суми, 40002) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати протиправними і скасувати накази Державної установи "Сумська виправна колонія №116" №108/ОС-20 від 27.07.2020 про звільнення ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України з посади начальника оперативного відділу державної установи "Сумська виправна колонія №116" та №115/ОС-20 від 03.08.2020 про внесення змін до наказу №108/ОС-20 від 27.07.2020.

Поновити ОСОБА_1 в Державній кримінально-виконавчій службі України на посаді начальника оперативного відділу державної установи "Сумська виправна колонія №116".

Стягнути з Державної установи "Сумська виправна колонія №116" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 64650,10 грн.

Стягнути з Державної установи "Сумська виправна колонія №116" на користь ОСОБА_1 3000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника оперативного відділу державної установи "Сумська виправна колонія №116".

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітку за один місяць у розмірі 19203,00 грн.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Сумська виправна колонія №116" на користь ОСОБА_1 7400 грн. в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 23 листопада 2020 року.

Суддя Л.М. Опімах