Справа № 420/6828/20
Суддя: Глуханчук О.В.
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6828/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глуханчука О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

24 липня 2020 року до суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , у якому позивач просить:

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 18.12.2017 року по 25.06.2020 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 18.12.2017 року по 25.06.2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Ухвалою суду від 29 липня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).

Ухвалою від 28 вересня 2020 року судом залучено до участі у справі № 420/6828/20 у якості другого відповідача Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ). Розгляд адміністративної справи № 420/6828/20 розпочатий спочатку, відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у Збройних Силах України, є учасником бойових дій. Наказом ТВО командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 18 грудня 2017 року №216 звільнений у запас за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту ) частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) та наказом командування Військово-Морских Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26 грудня 2017 року № 261 (військова частина НОМЕР_1 ) виключений зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та знятий з усіх видів забезпечення, у тому числі, з грошового забезпечення при військовій частині НОМЕР_2 , де позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби.

Позивач зазначив, що йому під час звільнення з військової служби, в порушення вимог п. 14 ст. 101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, не була нарахована та виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року по справі № 420/2314/20 частково задоволено адміністративний позов позивача до Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки.

Отже, враховуючи, що спір у справі № 420/2314/20 вирішено на користь позивача, останній вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України наявні правові підстави для виплати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 18.12.2017 року по 25.06.2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

26 серпня 2020 року відповідачем Військова частина НОМЕР_1 через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву.

Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує, з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними, з огляду на наступне. Так, відповідач зазначив, що проходження військової служби регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та відповідними положеннями про проходження військової служби, про що свідчить ч. 1 ст. 2 даного Закону. Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, і незалежності та територіальної цілісності. Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Як зазначає відповідач, відповідно до приписів п. 242 Положення, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. При цьому, вказаним Положенням № 1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця. На відміну від зазначеного спеціального законодавства, КЗпП України не регулює питання проходження військової служби. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідач стверджує, що положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

На переконання відповідача, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Однак, як вважає відповідач, стаття 117 Кодексу законів про працю України не можу бути застосована до спірних правовідносин, оскільки наявність підстав та права у позивача на отримання компенсації за невикористану відпустку була предметом судового розгляду та встановлена судовим рішенням, що не охоплюється та не регулюється положеннями статті 117 Кодексу законів про працю України.

20 жовтня 2020 року через канцелярію суду засобами електронного зв`язку надійшов відзив на позовну заяву Військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує, з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Відповідач вказує, що за приписами п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Як зазначає відповідач, наказ командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 18 грудня 2017 року №216 про виключення позивача зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення ним не оскаржувався, з відповідними рапортами він не звертався та його звільнення з військової служби відбулось законно. Здійснений відповідачем розрахунок та виплата належних при звільненні сум позивачем також не оскаржувався.

Відповідач заперечував проти доводів позивача щодо застосування до спірних правовідносин ст. 117 Кодексу законів про працю України. Як вважає відповідач, стаття 117 Кодексу законів про працю України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки наявність підстав та права у позивача на отримання компенсації за невикористану відпустку була предметом судового розгляду та встановлена судовим рішенням (справа № 420/2314/20), що не охоплюється та не регулюється положеннями статті 117 Кодексу законів про працю України.

21 жовтня 2020 року позивачем через канцелярію суду подано відповідь на відзив на позовну заяву.

У відповіді на відзив представник позивача апелював доводам відповідача стосовно застосування до спірних правовідносин статті 117 Кодексу законів про працю України, зазначивши, що частина друга цієї статті стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Інші заяви по суті справи учасниками справи не надавались, клопотання та додаткові докази не надходили.

З урахуванням вищенаведеного, суд вирішує справу за наявними матеріалами в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступне.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді начальника відділення напрямків відділу оперативного управління командного центру штабу Командування; має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 17.08.2015 року управлінням особового складу штабу Командування ВМС ЗС України (а.с. 7).

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 18 грудня 2017 року №216, відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог ч. 8 цієї ж статті, підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) (а.с. 4).

Згідно витягу з наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України № 261 від 26 грудня 2017 року (по стройовій частині) підполковника ОСОБА_1 - начальника відділення напрямків відділу оперативного управління командного центру штабу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, звільненого Наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 18 грудня 2017 року №216, з військової служби у запас за пунктом "а" ч.6 (у зв`язку із закінченням строку контракту) ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 26 грудня 2017 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Приморського районного військового комісаріату м. Одеси.

Відповідно до наказу по стройовій частині №261 від 26 грудня 2017 року, позивачу призначено виплатити:

- премію за період з 01 грудня по 26 грудня 2017 року у розмірі 400% від посадового окладу;

- додаткову грошову винагороду за період з 01 грудня по 26 грудня 2017 року у розмірі 60%;

- надбавку у розмірі 15% від посадового окладу за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, за період з 01 грудня по 26 грудня 2017 року;

- грошову допомогу при звільненні з військової служби у запас у розмірі 50% місячного грошового забезпечення пропорційно прослуженого часу в Збройних Силах за 26 календарних років у розмірі 101 049, 00 грн. відповідно до наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 року №260.

- відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, грошової компенсації за неотримане речове майно належну грошову компенсацію замість речового майна, що підлягає видачі, яка складає 19947, 00 грн. (а.с. 5).

Однак, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу при звільненні не нараховано та не виплачено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року по справі №420/2314/20, частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_5 , Військової частини НОМЕР_6 про визнання протиправної бездіяльності зобов`язання вчинити певні дії. Суд вирішив: Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) щодо не включення до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26 грудня 2017 року № 261 1 пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_2 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 18 грудня 2017 року. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 18 грудня 2017 року.

07 серпня 2020 року рішення суду у справі №420/2314/20 набрало законної сили.

25 червня 2020 року, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року по справі №420/2314/20, позивачем отримано присуджену грошову компенсацію.

Вказані обставини визнаються та не заперечуються учасниками справи.

Посилаючись на те, що спір у справі № 420/2314/20 вирішено на користь позивача, останній вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України наявні правові підстави для виплати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 18.12.2017 року по 25.06.2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Вирішуючи спірні правовідносини, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього ж Закону).

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18), за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку не входить до структури заробітної плати.

Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Що стосується застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України, суд зазначає наступне.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу на те, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні з військової служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постановах від 08 листопада 2019 року - справа №580/825/19, від 10 жовтня 2019 року - справа №826/4108/15, від 28 листопада 2019 року - справа №580/825/19, від 04 квітня 2018 року - справа №805/5111/15-а.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Вказана правова позиція щодо застосування норм ст.ст. 116-117 КЗпП України неодноразово висловлювалась Верховним Судом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року по справі №420/2314/20, частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_5 , Військової частини НОМЕР_6 про визнання протиправної бездіяльності зобов`язання вчинити певні дії. Суд вирішив: Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) щодо не включення до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26 грудня 2017 року № 261 1 пункту стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_2 грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 18 грудня 2017 року. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення 18 грудня 2017 року.

07 серпня 2020 року вказане рішення суду набрало законної сили.

25 червня 2020 року, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року по справі №420/2314/20, позивачем отримано присуджену грошову компенсацію, що не заперечується сторонами.

Отже, враховуючи, що спір у справі №420/2314/20 в частині нарахування ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки вирішено на користь позивача, суд вважає, що відповідно ч. 2 ст. 117 КЗпП України наявні правові підстави для виплати позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Водночас, суд вважає необхідним зазначити, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначає, що якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Вирішуючи цей спір, судом встановлено, що позивач має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв`язку з невиплатою йому при звільненні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки.

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби Наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 18 грудня 2017 року №216.

Однак, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій позивачу при звільненні не нараховано та не виплачено.

На підставі даних автоматизованої системи документообігу «Діловодство спеціалізованого суду», судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся з позовом щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки, невиплаченої при звільненні, 17 березня 2020 року (справа № 420/2314/20).

25 червня 2020 року, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року по справі №420/2314/20, позивачем отримано присуджену грошову компенсацію.

Тобто, період затримки розрахунку з позивачем складає з 18.12.2017 року по 25.06.2020 року.

Натомість, враховуючи обставини справи та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц, суд вважає, що у даному випадку належить застосувати зменшення періоду відшкодування за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, на підставі таких критеріїв:

- позивач звернувся до суду з позовом щодо нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки (справа № 420/2314/20) 17 березня 2020 року, тобто зі спливом більше двох років після звільнення з військової служби, яке мало місце 18 грудня 2017 року;

-позивач не довів, що звертався на момент звільнення до відповідача з вимогою про нарахування та виплату йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки. Натомість таке право позивач реалізував подавши позов. Судом не встановлено та позивачем не доведено того, що він не знав про це його право, або що були інші обставини, які заважали реалізувати зазначене право;

- сума середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні значно перевищуватиме суму грошової компенсації позивачу за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017 роки.

Таким чином, з огляду на очевидну не співмірність, характер заборгованості, дії позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення періоду затримки розрахунку наступним чином, а саме з 17.03.2020 року (дата звернення до суду з позовом щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017 роки, невиплаченої при звільненні (справа № 420/2314/20) по 25 червня 2020 року (дата проведення розрахунку з позивачем на виконання рішення суду у справі № 420/2314/20).

Відповідно до п.п. «а», «л» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках виплати компенсації за невикористані відпустки та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

При цьому, суд погоджується з позивачем стосовно того, що, оскільки позивач був військовослужбовцем, розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку повинен обчислюватися відповідно до абзацу 3 підпункту 2 Постанови №100, якою встановлено: «У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата».

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги, у яких позивач просить визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні, за період з 18.12.2017 року по 25.06.2020 року та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку з 18.12.2017 року по 25.06.2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, підлягають частковому задоволенню.

Суд робить висновок про наявність підстав для визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.

Також судом встановлено, що військову службу позивач проходив у Військовій частині НОМЕР_1 , яка перебуває на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до п. 1.5 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України, затверджених наказом Міністерства оборони України № 280 від 22.05.2017 року, в редакції наказу Міністерства оборони України №44 від 14 лютого 2020 року, військова частина, не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів, зараховується на фінансове забезпечення до військової частини - розпорядника коштів третього рівня на підставі відповідних директив (рішень). Командир військової частини, зарахованої на фінансове забезпечення до військової частини - розпорядника коштів третього рівня, організовує своєчасне оформлення та подання розпоряднику коштів усіх документів, необхідних для здійснення належного фінансового забезпечення військової частини.

Отже, військова частина НОМЕР_1 зарахована на фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_2 . Тобто, військова частина НОМЕР_2 проводить фінансові розрахунки на підставі відповідних документів поданих військовою частиною НОМЕР_1 .

Тобто, при звільненні та виключенні зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення протиправні дії несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні допущено саме Військовою частиною НОМЕР_1 .

У свою чергу, належним відповідачем за позовними вимогами щодо нарахування та виплати, за поданням військової частини НОМЕР_1 , середнього грошового забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, є Військова частина НОМЕР_2 , оскільки Військова частина НОМЕР_1 перебуває на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 .

На підставі викладеного, з метою належного захисту порушених прав позивача, суд вважає необхідним зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку у період з 17.03.2020 року по 25.06.2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій/бездіяльності. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивач звільнений від оплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір, розподіл судових витрат на його користь не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72, 74-77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 262, 291, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку у період з 17.03.2020 року по 25.06.2020 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Позивач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 ; адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 ).

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ; місцезнаходження: АДРЕСА_1 ).

Відповідач Військова частина НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ; місцезнаходження: АДРЕСА_1 ).

Суддя О.В. Глуханчук

.