Справа № 260/2381/20
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 260/2381/20 пров. № А/857/12842/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Сеника Р.П., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Ратушняк М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 260/2381/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Луцович М.М. у м. Ужгород Закарпатської області 09.09.2020 року, повний текст рішення складений 14.09.2020 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся із позовом до Державної судової адміністрації України (надалі також ДСА України, відповідач 1), Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області (надалі також - ТУ ДСА в Закарпатській області, відповідач 2), в якому просив суд:

- визнати протиправною відмову ТУ ДСА в Закарпатській області у листі від 04.06.2020 року № 1547 про проведення нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку;

- зобов`язати ДСА України та ТУ ДСА в Закарпатській області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року позов задоволено.

Не погодившись із цим рішенням, ТУ ДСА в Закарпатській області подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року з огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не в повній мірі з`ясував обставини у справі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що на момент прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08 вересня 2016 року) стаття 136 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (надалі також Закон № 2453-VI) втратила чинність, тому у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги.

Вважає, що рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 року № 2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи були належним чином, відповідно до положень глави 7 розділу I КАС України, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилися.

Згідно частини другої статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких міркувань.

Суд першої інстанції встановив, що позивач в червні 1998 року був вперше обраний суддею Ужгородського міського суду Закарпатської області та згідно Постанови Верховної Ради України № 1018-ІV від 19.06.2003 року обраний суддею Ужгородського міського суду Закарпатської області безстроково.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року «Про звільнення суддів» позивача звільнено з посади судді Ужгородського міськрайонного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до пункту 9 частини п`ятої статті 126 Конституції України.

Наказом голови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.09.2016 року № 155/02-06, на підставі Постанови Верховної Ради України від 08.09.2016 року № 1515-VІІІ «Про звільнення суддів» позивач був звільнений із займаної посади у зв`язку з поданням заяви про відставку та відрахований зі штату Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з 21.09.2016 року.

Загальний стаж судді - ОСОБА_1 , який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 08.09.2016 року становив 23 роки 10 місяців 21 день.

При звільненні позивачеві нараховано та виплачено кошти, які складали заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку. Однак, сума вихідної допомоги позивачеві не була нарахована та відповідно не виплачена.

09.02.2017 року позивач подав заяву в ТУ ДСА в Закарпатській області про виплату вихідної допомоги у розмірі, визначеному частиною першою статті 136 Закону № 2453-VI (в редакції, яка діяла до 27.03.2014 року), а саме в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою із наведенням відповідних мотивів такого звернення.

14.02.2017 року листом № 194 ТУ ДСА в Закарпатській області відмовила позивачеві у виплаті вихідної допомоги, з огляду на те, що у Закон № 2453-VI, який передбачав виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою втратив чинність, а тому немає правових підстав для нарахування та виплати вихідної допомоги суддям у зв`язку з відставкою.

31.05.2020 року позивач повторно звернувся до ТУ ДСА в Закарпатській області із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат, передбачену статтею 136 Закону № 2453-VI.

Листом ТУ ДСА в Закарпатській області від 04.06.2020 року № 1547 позивача було повідомлено про відсутність підстав для задоволення поданої заяви у зв`язку з тим, що виплата такої вихідної допомоги як на момент звільнення позивача з посади, так і на час розгляду поданого клопотання не була передбачена.

Позивач, вважаючи таку відмову відповідача протиправною, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з встановленої Конституційним Судом України неконституційності положень Закону України від 27.03.2014 № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (надалі також Закон № 1166-VII), якими скасовано статтю 136 Закону № 2453-VI, та з того, що позивач відноситься до кола осіб, що мали право на отримання передбаченої такою нормою вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою (в редакції, чинній до 01 квітня 2014 року).

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.

Частиною першою статті 136 Закону № 2453-VI було встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Пунктом 28 розділу ІІ Закону № 1166-VII, який набрав чинності з 01.04.2014 року, у Законі № 2453-VI статтю 136 виключено.

Статтею 143 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (надалі також Закон № 1402-VIII), який набув чинності з 30 вересня 2016 року, відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у зв`язку з відставкою в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Отже, судді, щодо яких в період з 01.04.2014 року по 30.09.2016 року було прийнято рішення Верховною Радою України про звільнення з посади у відставку, не мали права на отримання вихідної допомоги при звільненні.

Слід зазначити, що датою виходу судді у відставку є дата прийняття Верховною Радою України постанови про її звільнення з посади, в даному випадку - 08.09.2016 року. Тому, до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які були чинними на момент виходу судді у відставку.

Оскільки на момент прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08 вересня 2016 року) стаття 136 Закону № 2453-VI втратила чинність, то у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги.

15.04.2020 року Конституційний Суд України прийняв рішення № 2-р (ІІ)/2020 у справі № 3-311/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону № 1166-VII, яким із Закону № 2453-VI в редакції до внесення змін Законом України від 12.02.2015 № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (надалі також Закон № 192-VIII) виключено статтю 136, частиною першою якої передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Статтею 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі №3/690-97 Конституційний Суд України зазначив, що частина 2 статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі № 1-45/2010 за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23 січня 2019 року (справа № 820/2462/17), від 19 листопада 2018 року (справа № 755/4893/18 (755/18431/15-а), від 15 травня 2019 року (справа № 640/20317/16а), а також в ухвалі Верховного Суду від 12 серпня 2020 року (справа № 826/18177/15).

Положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону № 1166-VII, яким із Закону № 2453-VI в редакції до внесення змін Законом № 192-VIII виключено статтю 136, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 15.04.2020 року.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач є суб`єктом владних повноважень, який в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, а тому не наділений повноваженнями не враховувати чинні на час прийняття відповідного рішення норми законодавства.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що Рішення Конституційного Суду України від 15.04.2020 № 2- р/(ІІ)/2020 не є підставою для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги у зв`язку із виходом у відставку, так як зазначене Рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до його ухвалення.

Апеляційний суд звертає увагу й на те, що Конституційний Суд України у Рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Механізм захисту права власності передбачений статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952. Положеннями цієї статті закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Як стверджує Європейський суд з прав людини (надалі також - ЄСПЛ) у низці своїх рішень, держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їхню виплату, уносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їхньому наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункт 23 рішення від 10 березня 2011 року в справі «Сук проти України» (заява №10972/05); пункт 23 рішення від 08 листопада 2005 року в справі «Кечко проти України» (заява №63134/00).

Отже, ЄСПЛ визначив, що обов`язковою умовою визнання існування у особи легітимних сподівань (legitimate expectations) має бути чинність законодавчої норми, якою передбачаються певні доплати. Особа має легітимні сподівання лише за умови, якщо законодавча норма, якою передбачаються певні виплати, є чинною. Тому, позивач не мав легітимних сподівань отримати задекларовану державою вихідну допомогу при виході у відставку, оскільки на час його звільнення виплата вихідної допомоги при виході у відставку не передбачалася.

Зважаючи на те, що Конституційний Суд України визначив, що підпункт 1 пункту 28 розділу II Закону № 1166-VII, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність та не встановив ретроспективну дію рішення від 15.04.2020 року, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Невідповідність висновків суду обставинам справи вважається у тому разі, якщо останні встановлені судом повно та згідно з дослідженими ним доказами, проте висновки зі встановлених обставин зроблені невірно.

Неправильне застосування матеріального права має місце у разі застосування неправильного витлумаченого закону, який хоч і підлягав застосуванню, проте його зміст і сутність сприйнято неправильно через розширене тлумачення.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції у справі, що розглядається не надав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 229, 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 368, 369 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 260/2381/20 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Р. П. Сеник
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 26.11.2020