Справа № 640/3806/20
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3806/20 Суддя (судді) першої інстанції: Катющенко В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17.01.2020 № 162-к «Про звільнення ОСОБА_1 » у частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики;

- стягнути з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 18.02.2019 до поновлення на посаді;

- стягнути з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 50000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що відповідачем при прийнятті наказу про звільнення не було попереджено останню про наступне вивільнення за два місяці, як було передбачено редакцією Кодексу законів про працю України, не запропоновано іншої роботи в міністерстві, не погоджено звільнення з профспілкою міністерства та вищестоящого органу, як члена профспілкового комітету, не враховано наявність у позивача додаткового переважного права на залишення на роботі, як особи з інвалідністю, що не досягла пенсійного віку. Враховуючи характер правопорушення з боку відповідача, а також, що позивач зазнала дуже глибоких фізичних та душевних страждань у зв`язку з повторним незаконним звільненням, яке позбавило останню можливості реалізації функцій державного службовця і соціального захисту як інваліда, та вимушеним повторним зверненням до суду за захистом своїх прав, позивач вважає обґрунтованою сумою для стягнення в якості відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями керівництва Мінекономіки, які призвели до незаконного звільнення, у розмірі 50000,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2020 р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17.01.2020 № 162-к.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України з 18.02.2020.

Стягнуто з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18.02.2020 по 07.07.2020 у сумі 130712,40 грн.

У задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову в цій частині, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, при цьому, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в частині.

Також, не погоджуючись з рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2020 р. в частині, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині скасування п. 2 наказу від 17.01.2020 № 162-к, відмови в стягненні моральної шкоди, та прийняти нову постанову в цій частині, якою скасувати наказ від 17.01.2020 № 162-к лише в частині звільнення ОСОБА_1 з посади (без скасування п. 2 наказу) та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн., посилаючись на неповне з`ясування обставин, вихід за межі заявлених позовних вимог та порушення судом першої інстанції норм матеріального/процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в частині.

У судовому засіданні позивач (апелянт) та її представник підтримали вимоги власної апеляційної скарги, просили їх задовольнити, щодо апеляційної скарги відповідача - просили суд відмовити в її задоволенні з підстав необгрунтованості.

Представник апелянта - Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України у судове засідання не з`явився, подавши клопотання про відкладення судового засідання через наявні випадки поширення у Міністерстві коронавірусу.

Колегією суддів вказане клопотання залишено без задоволення, зважаючи на те, що розгляд вказаної справи вже неодноразово відкладався, нормами процесуального законодавства встановлено строки розгляду апеляційної скарги, а також з урахуванням того, що Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України подано до суду відзив на апеляційну скаргу, а явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга позивача - частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Мінекономіки від 05.11.2019 № 322 «Про внесення змін до структури апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України» внесено зміни до структури апарату Міністерства, затвердженої наказом Мінекономіки від 18.09.2019 № 26, виклавши її в новій редакції, що додається. (а.с. 151-164 т. 1)

У затвердженій структурі апарату відсутній Департамент розвитку підприємництва та регуляторної політики, натомість, утворено Департамент регуляторної політики та підприємництва.

Зі штатного розпису на 2019 рік апарату Мінекономіки, прийнятого відповідно до наказу відповідача від 05.11.2019 № 322 слідує, що у Департаменті регуляторної політики та підприємництва наявні три посади заступника директора департаменту. (а.с. 62-80 т. 2)

Протоколом оперативної наради від 16.01.2020, зафіксовано неможливість переведення до нової структури Департаменту ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 56 т. 2)

Наказом Мінекономіки від 17.01.2020 № 162-к, звільнено ОСОБА_1 з посади заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики 17.02.2020 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Підставою для прийняття вказаного наказу стали наказ Мінекономіки від 05.11.2019 № 322 «Про внесення змін до структури апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України», штатний розпис Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 11.11.2019; протокол оперативної наради департаменту регуляторної політики та підприємництва від 16.01.2020.

Позивач, вважаючи, що її звільнення відбулось з порушенням норм законодавства, чим було порушено право на працю та завдано моральної шкоди, звернулась до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги виходив з наступного:

- на час звільнення позивача, редакція Закону № 889-VIII, не передбачала обов`язку роботодавця пропонувати працівнику можливість переведення на іншу посаду відповідно до його кваліфікації перед звільненням;

- за висновками суду першої інстанції, звільнення позивача з посади відбулось з порушенням вимог статей 40, 42, 43 КЗпП, а також, на підтвердження протиправності звільнення позивача додатково вказує зміст протоколу оперативної наради від 16.01.2020, яким, без жодних пояснень констатовано неможливість переведення до нової структури Департаменту ОСОБА_1 ;

- суд першої інстанції, за наслідком розгляду спору, також констатував, що посада, яку обіймала позивач, не була скорочена, а у відповідача не було правових підстав для звільнення останньої з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII;

- у частині вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції вказав на те, що позивачем належним чином не було доведено факту того, що саме спірним наказом відповідача їй заподіяно моральну шкоду, а саме, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням позивачеві шкоди. Водночас, сам по собі факт протиправної поведінки відповідача не свідчить про завдання позивачеві моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України:

- на час прийняття оскаржуваного наказу, а саме, з 25.09.2019, до Закону України «Про державну службу» внесено зміни, зокрема, виключено ст. 43 Закону, з огляду на що, законодавець встановив, що скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу не є зміною істотних умов державної служби;

- судом першої інстанції залишено поза увагою те, що прийнявши відповідні зміни до Закону України «Про державну службу», законодавець скасував застосування при вивільненні державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону, законодавства про працю, зокрема, попередження про вивільнення та вимоги надавати пропозиції рівнозначної посади або іншої роботи;

- оскільки припинення державної служби врегульовано Законом України «Про державну службу», як спеціальним актом, норми КЗпП, у даному випадку, застосовуватись не можуть;

- крім того, висновок суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні з приводу того, що посада, яку обіймала позивача не була скорочена, на думку апелянта, не відповідає фактичним обставинам справи, адже судом не досліджувались зміни, які відбулися в структурі апарату Міністерства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 :

- суд першої інстанції помилково вийшов за межі позовних вимог, скасувавши наказ відповідача в цілому, хоча виходячи з позовних вимог, позивач просила лише скасувати наказ від 17.01.2020 № 162-к лише в частині звільнення (п.1);

- також, на переконання апелянта, скасування п. 2 оскаржуваного наказу призведе до негативних для позивача наслідків в частині визначення середньої заробітної плати при обчисленні розміру відпускних, лікарняних та матеріальної допомоги, а також, не будуть враховані при визначенні розміру пенсії позивача;

- апелянт наголошує, що до матеріалів справи додано докази, що свідчать про перешкоджання позивачу з боку відповідача у здійсненні професійної діяльності, через помсту за попереднє поновлення на роботі, а в результаті застосування різних форм тиску, позивач перебувала в стані постійного стресу, депресії, що зрештою призвело до тяжкої хвороби з отриманням інвалідності, з огляду на що, суд першої інстанції мав всі підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди.

- адекватне відшкодування моральної шкоди, за порушення прав, є одним з ефективних засобів юридичного захисту та своєрідною компенсацією за завданні страждання та понесені збитки при лікуванні.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 38 Конституції України, громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу». (надалі по тексту також - Закон № 889-VIII, у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин)

Згідно з нормами ст. 5 Закону № 889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Законом України від 19.09.2019 № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» були внесені зміни та доповнення до Закону № 889-VIII, зокрема, відповідно до положень ч. ч. 1-3 ст. 87 Закону № 889-VIII (у редакції, що діє з 19.09.2019, була чинною на момент прийняття оскаржуваного наказу) державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади"; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Зміна керівників або складу державних органів, керівників державної служби в державних органах та безпосередніх керівників не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім випадків, передбачених статтею 87-1 цього Закону.

У разі звільнення з державної служби, на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті, державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Таким чином, на час звільнення позивача редакція Закону № 889-VIII, не передбачала обов`язку роботодавця пропонувати працівнику можливість переведення на іншу посаду відповідно до його кваліфікації перед звільненням, на що цілком обгрунтовано звернув увагу суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Згідно змісту оскаржуваного у даному спорі наказу, позивача звільнено з посади у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців, п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». При цьому, підставами вказано: наказ Міністерства від 05.11.2019 № 322, протокол оперативної наради від 16.01.2020. (а.с. 22-23 т. 1)

Проте, не можна залишити поза увагою приписи ст. 43 Конституції України, за якими, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що якщо скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення відносин державної служби, недостатньо для звільнення лише простої констатації цього факту, а мають бути і інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, і такими причинами не може бути лише бажання суб`єкта призначення.

При цьому, під час розгляду спору по суті, відповідачем не було надано переконливих та достатніх пояснень, в чому полягала необхідність звільнення позивача з посади заступника директора департаменту управління державною власністю - заступника директора департаменту розвитку підприємництва та регуляторної політики, адже згідно доданого до матеріалів справи штатного розпису, що діяв з 04.09.2019, кількість штатних одиниць в департаменті підприємництва та регуляторної політики становила 58 (а.с. 159-172 т. 2), при цьому, що у штаті було передбачено три посади заступника директора департаменту, натомість, згідно змісту штатного розпису, що діяв з 05.11.2019, кількість штатних одиниць в департаменті регуляторної політики та підприємництва становила 47, при цьому, що у штаті також було передбачено три посади заступника директора департаменту. Тож, висновок суду першої інстанції про те, що посада, яку обіймала позивач, все ж таки за своєю суттю та функціоналом не була скорочена, у відповідача не було правових підстав для звільнення останньої з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, на переконання колегії суддів, є цілком правильним. На противагу зазначеному, апелянт (відповідач) вказує на те, що судом не досліджувались зміни, які відбулися в структурі апарату Міністерства, проте, і в апеляційній скарзі не наведено жодного достатнього аргументу на користь того, що за функціоналом чи іншими обставинами посада, яка створилась у оновленому департаменті, відрізняється від посади, яку обіймала позивач.

Крім того, у якості підстави для звільнення позивача також здійснено посилання на протокол оперативної наради департаменту регуляторної політики та підприємництва від 16.01.2020, яким без жодних пояснень та об`єктивних обставин було констатовано неможливість переведення до нової структури Департаменту, зокрема, позивача. (а.с. 28 т. 1)

Також, необхідно зважити й на те, що згідно з ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII (в редакції до набрання чинності Законом України від 19.09.2019 № 117-IX), процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Законом № 117-IX, вказані положення були виключені без визначення будь-якої процедури.

Натомість, задля розуміння загального відношення до вказаного питання з боку законодавця, слід навести, що Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 № 440-IX, ч. 3 ст. 87 доповнено новим абзацом першим такого змісту: "3. Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення".

Тобто, з 13.02.2020 р., після набрання Законом № 440-IX чинності, процедура звільнення державних службовців знову була встановлена, і вона як і попередньо існуюча передбачала попередження про звільнення та пропонування вільних посад.

Дійсно, позивача було звільнено саме в період після набуття чинності Законом № 117-IX та до набуття чинності Законом № 440-IX, коли приписи Закону № 889-VIII формально жодної процедури звільнення не містили. На думку відповідача, вказана обставина надавала підстави для звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII - за відсутності будь-якої процедури.

Колегія суддів вважає, що за відсутності встановленої Законом № 889-VIII спеціальної процедури звільнення державних службовців застосуванню підлягає загальне правило, передбачене ст. 5 Закону № 889-VIII, згідно з яким дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом, на що також звернув увагу суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Так, необхідність врегулювання процедури звільнення державного службовця, зокрема, з передбачених п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII, підстав, як однієї з гарантій державної служби, власне і підтверджується наявністю цієї процедури в первісній редакції Закону № 889-VIII і встановлення такої процедури Законом № 440-IX.

Тимчасова відсутність законодавчого регулювання такої процедури, на переконання колегії суддів, не може бути підставою для свавільного звільнення державних службовців, без надання будь-яких обгрунтованих підстав, тоді як є підставою для застосування вказаного вище загального правила ст. 5 Закону № 889-VIII.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Одночасно, частиною другою вказаної статті КЗпП встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з нормами ч. ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки, обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду, і які існували на день звільнення.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин оскаржуваний наказ не може бути визнаний обґрунтованим і підлягає скасуванню, адже такий не відповідає принципу обґрунтованості, та прийнятий з порушенням встановленої процедури звільнення.

Також, колегією суддів під час апеляційного розгляду перевірено та визнано правильним висновок суду першої інстанції щодо необхідності при поновленні позивача на посаді, стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18.02.2020 по день ухвалення судового рішення, а здійснений судом першої інстанції розрахунок є правильним, та не поставлений під сумнів сторонами по справі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги відповідача не підлягає задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача, щодо того, що суд першої інстанції помилково вийшов за межі позовних вимог, скасувавши наказ відповідача в цілому, хоча виходячи з позовних вимог, позивач просила лише скасувати наказ від 17.01.2020 № 162-к лише в частині звільнення (п.1), що може призвести до негативних для позивача наслідків в частині визначення середньої заробітної плати при обчисленні розміру відпускних, лікарняних та матеріальної допомоги, а також, не будуть враховані при визначенні розміру пенсії позивача, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно норм ч. ч. 1, 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду, позивач просила суд визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 17.01.2020 № 162-к лише в частині звільнення з посади (п. 1 наказу), при цьому, що вказаний наказ у п. 2 визначає необхідність виплати ОСОБА_1 вихідну допомогу, компенсації за наявні дні щорічної, додаткової відпустки за періоди роботи. (а.с. 22 т. 1)

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, в резолютивній частині визнаючи протиправним та скасовуючи наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17.01.2020 № 162-к в цілому, помилково вийшов за межі позовних вимог, без наявних на те підстав, що визначені ст. ст. 5, 9 КАС України.

При цьому, зміст п. 2 наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17.01.2020 № 162-к, який не оскаржувався позивачем, врегульовує розрахунки роботодавця з працівником при звільненні, що є дискреційними повноваженнями роботодавця, на якого покладено розрахунок та коригування відповідних виплат у разі поновлення працівника на посаді за рішенням суду.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи позивача в апеляційній скарзі в цій частині обгрунтованими, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про скасування наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 162-к від 17.01.2020 таким, що підлягає скасуванню, з прийняттями нового судового рішення в цій частині, про визнання протиправним та скасування п. 1 наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17.01.2020 № 162-к, у відповідності до обсягу заявлених позовних вимог.

Із матеріалів справи та змісту адміністративного позову та апеляційної скарги видно, що вимоги про відшкодування моральної шкоди були вмотивовані тим, що незаконним звільненням позивачу була спричинена моральна шкода, яка полягає у тому, що відбулися вимушені зміни у її житті, пов`язані з позбавленням певних матеріальних благ у вигляді винагороди (заробітної плати) за її працю.

Щодо доводів апелянта (позивача) про необхідність стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн., колегія суддів наголошує на тому, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У силу статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Отже, під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

Наведені позивачем в апеляційній скарзі мотиви грунтуються на перешкоджанні з боку відповідача у здійсненні професійної діяльності позивача, через помсту за попереднє поновлення на роботі, в результаті чого вона перебувала в стані постійного стресу, депресії, що зрештою призвело до тяжкої хвороби з отриманням інвалідності.

Ураховуючи той факт, що позивачу довелося захищати свої порушені трудові права та репутацію від протиправного рішення відповідача про звільнення, що вимагало фізичних і моральних зусиль, і відповідно, не могло не відобразитися на стані здоров`я та організації життя позивача, колегія суддів вважає, що, за певних умов, визнане в судовому порядку незаконним повторне звільнення позивача може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, якщо позивач вважає, що йому таку заподіяно.

Виходячи з встановлених обставин справи, колегія суддів вважає, що протиправним звільненням позивача, відповідачем заподіяно їй моральні страждання, які полягали насамперед у порушенні звичного способу життя через втрату роботи, у переживаннях через порушення прав, необхідністю докладати додаткових зусиль для оскарження свого звільнення вдруге в суді, організації свого життя, переживаннях у зв`язку з втратою доходів.

Визначаючи суму, що підлягає стягненню, суд виходить з характеру страждань, їх тривалості та вважає, що заявлені до відшкодування 50000 грн. є неспівмірним з заподіяною шкодою. Суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача, на відшкодування моральної шкоди 10000 грн.

Отже, за наслідком розгляду апеляційної скарги позивача, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення, шляхом скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди та в частині задоволення позовних вимог про скасування наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 162-к від 17.01.2020, з прийняттям нової постанови в цій частині, якою необхідно стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. та визнати протиправним та скасувати п. 1 наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17.01.2020 № 162-к.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в цілому правильно встановлено обставини справи та правильно вирішено спір по суті, проте, здійснено вихід за межі позовних вимог та не помилково вирішено про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди за незаконне звільнення, з огляду на що, в цій частині рішення підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині постанови.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2020 р. - скасувати в частині відмови в задоволенні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про стягнення моральної шкоди та в частині задоволення позовних вимог про скасування наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 162-к від 17.01.2020.

Прийняти нову постанову в цій частині, якою стягнути з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. (десять тисяч гривень).

Визнати протиправним та скасувати п. 1 наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17.01.2020 № 162-к.

У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2020 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст. ст. 329 - 331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко

Повний текст постанови складено 23.11.2020.