Справа № 380/2679/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/2679/20 пров. № А/857/10653/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

суддя у І інстанції Сидор Н.Т.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 05 серпня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» (далі ЛВК) щодо непроведення із ним повного розрахунку при звільненні через невиплату у день звільнення 31 січня 2019 року компенсації за невикористані дні щорічної відпустки;

- стягнути з ЛВК на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період з 01 лютого 2019 року по 02 березня 2020 у розмірі 375 067,44 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі № 380/2679/20, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ЛВК щодо непроведення повного розрахунку із ОСОБА_1 при звільненні через невиплату у день звільнення 31 січня 2019 року компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Стягнено з ЛВК на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки за період з 01 лютого 2019 по 02 березня 2020 року у розмірі 186 478,24 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем протиправно не було проведено із позивачем повного розрахунку у день звільнення. Однак, при визначенні розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , слід урахувати принцип справедливості та співмірності.

Позивач ОСОБА_1 у апеляційній скарзі просив змінити рішення суду першої інстанції у частині визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки виплати йому грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки шляхом стягнення з ЛВК на його користь такої у розмірі 375 067,44 грн.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував «принцип співмірності, з урахуванням розміру недоплаченої суми, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин, за яких було встановлено наявність заборгованості, а також дій відповідача щодо її виплати тощо».

Наполягає на тому, що приписи статті 117 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) не містять жодних формул та обмежень щодо розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню за час несвоєчасного розрахунку при звільненні. Аналогічна правова позиція щодо безумовності застосування статті 117 КЗпП висвітлена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 у справі № 810/451/17.

Відповідач ЛВК у своїй апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмовити йому у задоволенні позову повністю. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 31 січня 2019 року був звільнений з посади начальника ЛВК через хворобу відповідно до частини 5 статті 23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію».

Відповідно до приписів частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» компенсація за всі дні невикористаної щорічної відпустки була виплачена позивачу двома платежами шляхом зарахування на картковий рахунок 26 грудня 2019 року у розмірі 100 000 грн та 03 березня 2020 року у розмірі 86 351,67 грн. Таким чином, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 відбувся 03 березня 2020 року.

Згідно із кошторисними призначеннями на 2018 та 2019 роки по КПКВ 3601020 та КЕКВ 2210 кошти на виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки Міністерством юстиції України не виділялись, у зв`язку із чим компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки не була виплачене позивачу у день звільнення.

Оскільки приписи статті 117 КЗпП передбачають наявність вини власника або уповноваженого ним органу при несвоєчасному розрахунку із звільненим працівником, а позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував те, що несвоєчасна виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки мала місце саме з вини ЛВК, то санкція вказаної статті не може бути застосована до спірних правовідносин.

У відзиві на апеляційну скаргу ЛВК позивач ОСОБА_1 заперечив обґрунтованість вимог апелянта. Звертає увагу апеляційного суду на те, що законом на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, у день звільнення. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП. Наполягає на тому, що практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що посилання органів державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, наказом Міністерства юстиції України від 29 січня 2019 року № 318/к позивача 31 січня 2019 року звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника ЛВК через хворобу відповідно до частини 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію». Пунктом 2 цього наказу передбачено, що відповідач мав здійснити всі необхідні розрахунку з позивачем.

Відповідно до виписки з рахунку в АТ КБ «Приватбанк» компенсація за невикористану відпустку ОСОБА_1 перераховано на його картковий рахунок двома платежами: 26 грудня 2019 року у сумі 100 000,00 грн та 03 березня 2020 року у сумі 86 351,67 грн.

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається, оскільки вважав протиправними дії ЛВК щодо проведення із ним повного розрахунку при звільненні лише 03 березня 2020 року, а не у день звільнення.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Як свідчать матеріали справи, учасниками справи не заперечується того, що позивач ОСОБА_1 був звільнений з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади начальника ЛВК 31 січня 2019 року, а повний розрахунок із ним було проведено лише 03 березня 2020 року.

Відтак, на переконання апеляційного суду, суть вказаного публічно-правового спору зводиться до оцінки можливості застосування до спірних правовідносин приписів 117 КЗпП та розміру відповідальності, передбаченої цією нормою.

Відповідно до частини 5 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (далі Закон № 2713-IV) на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати грошового забезпечення та компенсації виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 925/5 від 28 березня 2018, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 березня 2018 року за № 377/31829 (далі Порядок № 925/5).

Відповідно до пункту 22 Порядку № 925/5 днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, яка не повинна передувати даті звільнення.

День звільнення вважається останнім днем служби.

Грошове забезпечення виплачується до дня звільнення зі служби включно.

За невикористані дні відпусток особам рядового або начальницького складу, які звільняються зі служби, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні відпусток проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового чи начальницького складу має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби з врахуванням пункту 22 розділу I цього Порядку. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.

Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток вказується в наказі про звільнення.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у можливості субсидіарного застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП у тій частині, яка не регламентована приписами спеціального законодавства. Оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні працівників кримінально-виконавчої служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, то при вирішення спору слід застосовувати приписи КЗпП.

Відповідно до положень статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За правилами статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

На підставі відомостей довідки про розмір грошового забезпечення полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 від 25 жовтня 2020 року № 359 (а.с. 38) суд першої інстанції вірно встановив, що середньодненний заробіток позивача становив 621,18 грн.

Період від дня звільнення по день фактичного розрахунку становить 395 календарних дні (з 01 лютого 2019 року по 02 березня 2020 року).

Таким чином, середній заробіток який підлягав би виплаті позивачу у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні становить 621,18 х 395 = 245 366,10 грн.

Доводи ЛВК щодо недоведення позивачем вини відповідача у несвоєчасному із ним розрахунку при звільненні внаслідок відсутності у кошторисних призначень на 2018 та 2019 роки коштів на виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки Міністерством юстиції України апеляційний суд відхиляє та погоджується із судом першої інстанції у тому, що з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Сук проти України», «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України») реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.

Відтак, на думку апеляційного суду, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що з огляду на встановлення факту непроведення з позивачем у день його звільнення повного розрахунку, він вправі вимагати виплату середнього заробітку за період затримки такого розрахунку відповідно до приписів статті 117 КЗпП.

Надаючи правову оцінку розміру такого відшкодування, присудженого судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Виходячи із приписів статті 116 КЗпП закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі працівником повний розрахунок у день звільнення, а у разі його невиконання настає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.

Встановлений статтею 117 КЗпП механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Хоча працівник є слабшою, аніж роботодавець стороною у таких правовідносинах, однак він має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто, має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини 1 статті 9 Цивільного кодексу України (далі ЦК) положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин, а у даному випадку спорів щодо проходження і звільнення з публічної служби.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Хоча законодавство не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, у таких правовідносинах працівник має діяти добросовісно, утримуючись від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина 2 статті 13 ЦК), та не зловживаючи правом в інших формах (частина 3 статті 13 ЦК).

Хоча відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена у часі та не залежить від простроченої заборгованості, за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним.

У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

При цьому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, передусім спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку при звільненні зі сторони роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. З урахуванням приписів частини 1 статті 9 ЦК така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП.

Звертаючись із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких міг уникнути позивач за умови виконання роботодавцем свого обов`язку, встановленого статтею 116 КЗпП.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві апеляційний суд з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності вважає за можливе за певних умов зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.

На переконання апеляційного суду, у випадку зменшення розміру відшкодування, що визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року (справа № 761/9584/15-ц), які силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення цього спору.

Відтак, з урахуванням обставин цієї адміністративної справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, апеляційний суд погоджується із висновком суд першої інстанції про те, що з урахуванням принципу справедливості та співмірності на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 186 478,24 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на правову позицію, висвітлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 у справі № 810/451/17, на думку апеляційного суду, є недоречним, оскільки така стосується відмінних фактичних обставин справи.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційних скарг, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2020 року у справі № 380/2679/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
Н. М. Судова-Хомюк