Справа № 826/26212/15
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 826/26212/15
адміністративне провадження № К/9901/24064/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Данилевич Н.А.,
суддів: Мацедонської В.Е., Шевцової Н.В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної Гвардії України, третя особа Військова частина НОМЕР_1 , провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2017 року (суддя Іщук І.О.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2017 року (головуючий суддя Ганечко О.М., судді Літвіна Н.М., Коротких А.Ю.) у справі № 826/26212/15.

в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Головного управління Національної гвардії України, третя особа: Військова частина НОМЕР_1 , в якому просив, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, стягнути з відповідача грошове забезпечення у зв`язку із його незаконною бездіяльністю (не включення у списки особового складу військової частини НОМЕР_1 ) за період проходження військової служби з 27 липня 2014 року по 13 жовтня 2014 року у розмірі 10 317,47 грн.

Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю відповідача щодо не включення позивача у списки особового складу військової частини НОМЕР_1 за період проходження військової служби позивачем.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2017 року, в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Відмовляючи в позовних вимогах, суди виходили з того, що громадяни України мають право проходити службу у Збройних силах України в добровільному порядку. Прийняття таких громадян на військову службу оформлюється шляхом укладення контракту та видачі командиром відповідної військової частини наказу по особовому складу. Позивач не підтвердив перебування позивача у списках Військової частини НОМЕР_1 чи Головного управління Національної гвардії України та не надав доказів укладення з ним контракту чи перебування у військовому резерві Національної гвардії України в період з 27.07.2014 р. по 13.10.2014 р. матеріали справи не містять, у зв`язку із чим підстави для стягнення з відповідача грошового забезпечення за період проходження військової служби з 27.07.2014 року по 13.10.2014 року в сумі 10 317,47 грн. відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)

28 квітня 2017 року позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 січня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2017 року, в якій просив їх скасувати та направити справу на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначив, що судами попередніх інстанцій не витребувано у відповідача усіх необхідних доказів задля повного та всебічного розгляду даної справи. Крім того, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, вказував на невмотивованість оскаржуваних судових рішень та порушення судами принципу рівності сторін та змагальності судового процесу.

Відповідачем до Суду не були надані заперечення на касаційну скаргу, що не перешкоджає розгляду касаційної скарги по суті її вимог.

Ухвалою Верховного Суду від 24 листопада 2020 року зазначену адміністративну справу призначено до розгляду.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

27 липня 2014 року позивач прибув у місто Попасна Луганської області для того, щоб вступити на службу в ряди Національної гвардії України.

У Попасному позивач з деякими своїми товаришами чекав командира батальйону Семена Семенченка з метою його оформлення до складу батальйону «Донбас».

З 28 липня 2014 року позивач брав участь у зоні АТО у спеціальних завданнях, на посаді стрільця-розвідника, а саме: у місті Попасному Луганської області; у населеному пункті Курахово Донецької області, у місті Авдіївка Донецької області; у селищі Мар`янка Донецької області; у місті Іловайськ Донецької області.

Позивач виконував бойові завдання по збору розвідданих та прослужив до 30 серпня 2014 року.

30 серпня 2014 року позивач в складі батальйону «Донбас» був узятий в полон підрозділами армії Росії.

13 жовтня 2014 року позивач був звільнений з полону і направлений на обстеження в Обласну лікарню міста Запоріжжя, а потім в Обласну клінічну лікарню імені Мечникова в місті Дніпропетровськ і перебував там на стаціонарному лікуванні до 05 листопада 2014 року.

Так, за період своєї служби з 27 липня 2014 року по 13 жовтня 2014 року позивач не був введений у штат військової частини НОМЕР_1 . У зв`язку з тим, що позивач не був належним чином оформлений, він не отримував за час проходження військової служби грошового забезпечення.

Після звільнення з полону позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 та Головного управління Національної гвардії України з заявами про надання йому документів, які підтверджують те, що він перебуває в списках особового складу. У відповідь він отримав листи, відповідно до яких відсутні відомості та документи, які підтверджують його службу у військовій частині НОМЕР_1 .

21 липня 2015 року позивач звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з заявою про визнання юридичного факту (факту участі у бойових діях).

29 жовтня 2015 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області задовольнив заяву позивача та визнав його участь у бойових діях в зоні проведення антитерористичної операції з 27 липня 2014 року по 13 жовтня 2014 року у складі батальйону «Донбас».

Позивач вказує, що на день його прибуття, перед відправкою для виконання бойових завдань у зону АТО командування військової частини НОМЕР_1 повинно було зарахувати його до списків військової частини та видати наказ по стройовій частині. Однак, всупереч діючого законодавства, цього не було зроблено.

З пояснень відповідача вбачається, що Добровольчий батальйон «Донбас» до складу Національної гвардії України, в тому числі і до військової частини НОМЕР_1 ніколи включений не був.

В складі військової частини НОМЕР_1 Північного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України був створений батальйон спеціального призначення (комплектується за рахунок резервістів), на службу у військовому резерві до складу якого приймалися і громадяни з добровольчого батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Так, для проходження служби у військовому резерві резервістами у військовій частині НОМЕР_1 , відповідно до наказу командувача Національної гвардії України від 30.05.2014 року № 60 «Про організаційно-штатні заходи в Національній гвардії України» був створений батальйон спеціального призначення (комплектується за рахунок резервістів). Наказ командувача Національної гвардії України був реалізований у Військовій частині НОМЕР_1 11 червня 2014 року шляхом видання наказу командиром Військової частини НОМЕР_1 ВВ МВС України (по стройовій частині) від 11.06.2014 року № 116, в якому оголошується про внесення наказом командувача Національної гвардії України від 30.05.2014 року № 60 наступних змін до штату військової частини, введено основний підрозділ, а саме: батальйон спеціального призначення (комплектується за рахунок резервістів).

Таким чином, Добровольчий батальйон «Донбас» не є військовим штатним підрозділом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Згідно із довідкою від 03.03.2016 р. № 2332, виданою Національною гвардією України про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, ОСОБА_1 «в період з 14.08.2015 по 16.12.2016, з 02.03.2016 по теперішній час безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції в оперативно-тактичному угрупуванні «Маріуполь» м. Маріуполь Донецької області». Підстава - наказ керівника сектору «М» від 22.10.2015 № 295, наказ командира оперативно-тактичного угрупування «Маріуполь» по стройовій частині від 21.02.2016 р. № 52.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Правові засади організації та порядку діяльності Національної гвардії України, її загальну структуру, функції та повноваження визначено Законом України «Про Національну гвардію України» від 13 березня 2014 року N 876-VII (надалі Закон N 876-VII).

Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від злочинних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій (ст. 1 цього Закону).

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону N 876-VII визначено, що порядок добору та прийняття на службу у військовому резерві, строки, умови та порядок її проходження, а також підстави і порядок звільнення із служби визначаються Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Положенням про проходження громадянами України служби у військовому резерві Національної гвардії України, що затверджується Президентом України.

Згідно із ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року N 2232-XII (надалі Закон N 2232-XII) порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N 1153/2008 (надалі Положення N 1153).

Відповідно до п. 2 даного Положення громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України (далі - військова служба) в добровільному порядку або за призовом.

З громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт згідно з додатками 1 і 2.

Пунктами 4 та 5 Положення N 1153 визначено, що громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України.

Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.

Згідно із п. 12 вказаного Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Організацію і порядок обліку в мирний час і в особливий період осіб офіцерського, рядового, сержантського і старшинського складу, курсантів і працівників Збройних Сил України (далі - особовий склад) в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах і організаціях, на кораблях і в підрозділах; завдання і види обліку, призначення облікових документів, порядок їх складання і ведення; обов`язки посадових осіб, відповідальних за організацію і ведення обліку особового складу; порядок персонального обліку безповоротних втрат особового складу в особливий період; порядок видання, обліку, зберігання, розсилки наказів по особовому складу і облікових документів визначено Інструкцією з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України 26 травня 2014 року N 333, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 червня 2014 р. за N 611/25388 (надалі Інструкція N 333).

Згідно із п. 1.4 глави 1 Інструкції N 333 облік особового складу організовується і ведеться на підставі штатів (штатних розписів), наказів по установі і організації (вищому військовому навчальному закладу та військовому навчальному підрозділу вищого навчального закладу, військовій частині, з`єднанню, органу військового управління), наказів по особовому складу та інших документів, передбачених цією Інструкцією. Відповідно до цілей і завдань облік особового складу поділяється на персональний, штатно-посадовий та статистичний.

Згідно із п. 2.8 глави 2 цієї ж Інструкції зарахування до списків військової частини прибулого особового складу (прийом на роботу працівників) проводиться наказом по стройовій частині, у день прибуття особового складу до військової частини.

Підставою для видання наказу про зарахування особового складу до списків військової частини (про прийом на роботу працівника) є для військовослужбовців - іменні списки команд, приписи і документи, що посвідчують особу військовослужбовця.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

Колегія суддів вказує, що громадяни України мають право проходити службу у Збройних силах України в добровільному порядку. Прийняття таких громадян на військову службу оформлюється шляхом укладення контракту та видачі командиром відповідної військової частини наказу по особовому складу.

Отже, зарахування новоприбулих військовослужбовців до списків військової частини проводиться наказом про стройовій частині у день прибуття до військової частини.

Суд зазначає, що судами попередніх інстанцій правильно не прийняті до уваги посилання позивача на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 185/8015/15-ц, оскільки даним судовим рішенням визнано факт участі позивача у бойових діях та безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення з 27.07.2014 р. по 13.10.2014 р. в складі батальйону «Донбас» у населених пунктах Попасна Луганської області, Курахово Донецької області, Авдіївці Донецької області, Іловайську Донецької області, натомість факт перебування позивача саме у Військовій частині НОМЕР_1 чи перебування батальйону «Донбас» у складі вказаної Військової частини даним судовим рішенням не встановлено.

Досліджуючи фактичні обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що доказів перебування позивача у списках Військової частини НОМЕР_1 чи Головного управління Національної гвардії України; доказів укладення з ним контракту чи перебування у військовому резерві Національної гвардії України в період з 27.07.2014 р. по 13.10.2014 р. матеріали справи не містять, у зв`язку із чим підстави для стягнення саме з відповідача грошового забезпечення за період проходження військової служби з 27.07.2014 року по 13.10.2014 року в сумі 10 317,47 грн. у суду відсутні.

У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) та Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, Верховний Суд вважає, що ключові аргументи касаційної скарги отримали достатню оцінку.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 341, 343, 349-354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2017 року у справі № 826/26212/15 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіН.А. Данилевич В.Е. Мацедонська Н.В. Шевцова