Справа № 640/5450/19
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2020 року м. Київ № 640/5450/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області

про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області (далі також - відповідач, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 23.11.2018 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

- визнати протиправним та скасувати Рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 22.12.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області, як правонаступника Головного управління ДМС України в м. Києві поновити тимчасову посвідку на постійне проживання на території України серії НОМЕР_1 Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безстроково та здійснити обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні відповідно до чинного законодавства України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач законно перебував та проживав на території України понад 15 років. Втім, за результатами його звернення до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, із заявою від 14.11.2018 року про обмін посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 згідно з вимогами Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321, останнім 23.11.2018 року прийнято Рішення про відмову в оформлені (видачі) посвідки на постійне проживання позивача на підставі підпункту 11 пункту 62 вказаного Порядку.

В подальшому, 22.12.2018 року відповідачем винесено рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу, з підстав скасування умови за якою було надано дозвіл на імміграцію (скасування рішення про документування посвідкою на постійне місце проживання дружини позивача).

Позивач вважає такі рішення протиправними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки останні прийняті без проведення відповідної перевірки та встановлення всіх обставин надання позивачу дозволу на імміграцію.

Окрім цього, позивач також зазначив, що 10.09.2004 року у позивача під час перебування на законних підставах в Україні, народився син ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача народилася донька ОСОБА_3 . Вказує, що зазначене рішення фактично позбавляє сім`ю позивача засобів на існування, оскільки він є єдиним утримувачем (годувальником) їх сім`ї, так як є приватним підприємцем. Також повідомляє. Що на сьогодні у позивача відсутня можливість забезпечувати себе у В`єтнамі, так як засобів на існування в цій державі у нього немає.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.05.2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали надати відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 КАС України, або заяву про визнання позову.

29.05.2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області подано до суду заяву, в якій представник відповідача просить надати ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області можливість ознайомитись з матеріалами справи та продовжити ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області строк на подання відзиву у справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.06.2019 року у задоволенні заяви Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України в м. Києві та Київській області про продовження строку на подання відзиву відмовлено.

18.06.2019 року через канцелярію суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, згідно якого, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області проти адміністративного позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні.

Відзив обґрунтовано тим, що відповідно до листа від 17.09.2018 року №8001.21.2/6785-18, який надійшов з ГУДМС України в м. Києві стало відомо, що наказом Голови ДМС України від 17.05.2016 року №93 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 10.04.2003 року видана громадянці СВР ОСОБА_4 визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню, з огляду на що дозвіл на імміграцію в Україну, наданий громадянину СРВ ОСОБА_1 як чоловіку іммігрантки, підлягає скасуванню.

Представником позивача 22.11.2019 року через канцелярію суду подано відповідь на відзив, де просить суд врахувати викладені позивачем обставини, а також врахувати інтереси неповнолітніх дітей (громадян України) позивача та задовольнити вимоги, визначені в адміністративному позові, у повному обсязі.

Судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 року №732 утворено Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області як юридичну особу публічного права, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві.

При цьому, пунктом 2 даної постанови визначено, що правонаступником у сфері виконуваних функцій Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві є Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ().

Відповідно до положень статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

У зв`язку з наведеним суд дійшов висновку про заміну відповідача його правонаступником у сфері виконуваних функцій - Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області ().

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Соціалістичної республіки В`єтнам, що підтверджується копією паспорту.

08.06.2014 року УГІРФО ГУ МВС України в Київській області прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію громадянина В`єтнаму ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» як чоловік іммігрантки громадянки СВР ОСОБА_4 , документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 08.06.2004 року.

14.11.2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про обмін посвідки.

23.11.2018 року Головним управління Державної міграційної служби України в м. Києві прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на підставі підпункту 11 пункту 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321.

22.12.2018 року рішенням Управління Державної міграційної служби України в Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну, на підставі пункту 1 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну виданий 08.06.2004 року.

Позивач вважаючи рішення відповідача протиправними звернувся до суду для захисту своїх прав, свобод та законних інтересів.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 року № 3773-VI (далі також - Закон № 3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 3773 іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Так, умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію" № 2491-III від 07.06.2001 року.

Відповідно до частини першої абзаців першого і четвертого статті 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів:

1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України;

2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України;

3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США;

4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України;

5) особи, які раніше перебували в громадянстві України;

6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти;

7) пункт 7 частини другої статті 4 виключено

8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми;

9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Відповідно до статті 9 Закону України "Про імміграцію" заяви про надання дозволу на імміграцію подаються:

1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання;

2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

За неповнолітніх осіб, а також осіб, яких у встановленому порядку визнано недієздатними, заяву про надання дозволу на імміграцію подають їх законні представники.

Якщо іммігрує один з батьків, якого (яку) супроводжують неповнолітні діти, він (вона) повинен подати заяву чоловіка (дружини), посвідчену нотаріально, про те, що він (вона) не заперечує проти імміграції дітей разом з батьком (матір`ю). У випадку відсутності такої згоди батько (мати) повинен подати рішення відповідного державного органу про залишення дітей при батькові (матері). Зазначене рішення має бути легалізоване консульською установою України, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Крім зазначених документів подаються:

1) для осіб, зазначених у пункті 1 частини другої статті 4 цього Закону, - документ, що підтверджує підтримку їхнього клопотання центральним органом виконавчої влади України;

2) для осіб, зазначених у пункті 2 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що підтверджують відповідність рівня кваліфікації спеціаліста або робітника вимогам, передбаченим у переліку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері праці;

3) для осіб, зазначених у пункті 3 частини другої статті 4 цього Закону, - копії статуту та/або зареєстрованих договорів (контрактів) про інвестиційну діяльність та довідка банку про надходження іноземної інвестиції в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США;

4) для осіб, зазначених у пункті 4 частини другої та у пункті 1 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України;

5) для осіб, зазначених у пункті 5 частини другої статті 4 цього Закону, - документ, який підтверджує, що особа раніше перебувала в громадянстві України;

6) для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні;

7) пункт 7 частини сьомої статті 9 виключено

8) для осіб, зазначених у пункті 8 частини другої статті 4 цього Закону, - копія документа, що підтверджує встановлення особі статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, а також документ, що підтверджує факт безперервного проживання особи на законних підставах на території України протягом трьох років з дня встановлення їй статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми;

9) для осіб, зазначених у пункті 9 частини другої статті 4 цього Закону, - документ, що підтверджує факт проходження військової служби у Збройних Силах України;

10) для осіб, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 4 цього Закону, - копії документів про призначення їх опікунами чи піклувальниками над громадянами України або про встановлення над ними опіки чи піклування громадянина України;

11) для осіб, зазначених у пункті 3 частини третьої статті 4 цього Закону, - документи, що підтверджують право особи на набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до статті 8 Закону України "Про громадянство України";

12) для осіб, зазначених у пункті 4 частини третьої статті 4 цього Закону, - подання центрального органу виконавчої влади України про те, що імміграція особи становить державний інтерес для України;

13) для осіб, зазначених у пункті 5 частини третьої статті 4 цього Закону, - документи, що підтверджують отримання статусу закордонних українців, або копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки із закордонними українцями.

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

Якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством України передбачена сплата державного мита або консульського збору, разом із заявою подається документ про його сплату.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Порядок відмови у наданні дозволу на імміграцію регулюється статтею 10 вказаного Закону, відповідно до приписів якої, дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 26.12.2002 року №1983 (далі також - Порядок №1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 цього Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи Департаменту в головних управліннях, управліннях МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає Департамент), а саме, зокрема, батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно пункту 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: - формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; - надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; - здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З наведених норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

У той же час, суд звертає увагу, що відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Матеріалами справи встановлено, що позивачем дозвіл на імміграцію в Україну отримано на підставі пункту 6 частини другої статті 4 Закону України "Про імміграцію", а саме, як особі, яка перебуває в шлюбі з іммігранткою громадянкою СРВ ОСОБА_4 (шлюб зареєстрований 15.10.2003 року) та 08.06.2004 року документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 терміном дії безстроково.

При цьому, матеріали справи містять відомості, що дружина іноземця громадянка СРВ ОСОБА_2 , була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 10.04.2003 року.

В подальшому, як встановлено матеріалами справи, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 14.11.2018 року про обмін посвідки, рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 23.11.2018 року відмовлено позивачу в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання та рішенням Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 22.12.2018 року скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

Так, підставою скасування позивачу дозволу на імміграцію зазначено пункт 1 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію" (якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність).

Відповідно до висновку про результати перевірки матеріалів щодо правомірності надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянина ОСОБА_1 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві було встановлено, що наказом Голови ДМС України від 17.05.2016 року №93 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 10.04.2003 року, видана громадянці СВР ОСОБА_4 визнана недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню.

Тобто, підставою для прийняття оскаржуваного рішення, послугувало скасування посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 10.04.2003 року, виданої громадянці СВР ОСОБА_4 (дружини позивача).

Так, посилаючись на вказаний наказ ДМС України від 17.05.2015 №93 відповідач стверджує, що оскільки позивач отримав дозвіл на імміграцію, як чоловік іммігрантки, дозвіл якої скасовано, дозвіл на імміграцію ОСОБА_1 та посвідка на постійне проживання в Україні також підлягає скасуванню.

Надаючи оцінку правовірності прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, суд зазначає таке.

Відповідно до пунктів 21-24 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Частиною першою статті 13 Закону України "Про імміграцію" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Суд зазначає, що Законом України "Про імміграцію" встановлено вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Отже, наведені вище вимоги Закону і Порядку №1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію обов`язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити, що положеннями статті 12 Закону України "Про імміграцію" передбачено можливість скасування дозволу на імміграцію у випадку встановлення хоча б однієї з передбачених у ній підстав. Однак, можливість скасування такого дозволу у жодному випадку не повинна ототожнюватися з обов`язком з прийняття такого рішення.

Така конструкція норми статті 12 цього Закону дозволяє суб`єкту прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію об`єктивно оцінити обставини, що є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, які настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Суд враховує, що у справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Також, у рішенні від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.

Однак, суд вважає за необхідне зазначити, що скасування дозволу на імміграцію, здійснене виключно за формальних обставин без дослідження всіх обставин необхідності прийняття такого рішення, зумовило порушення необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані норми статті 12 Закону.

Суд зазначає, що відповідачем під час розгляду справи не надано будь-яких доказів на підтвердження прийняття рішення на підставі не чинних документів в 2004 році, а також доказів порушення позивачем норм чинного законодавства при подачі заяви для надання дозволу на імміграцію (подання свідомо неправдивих відомостей чи підроблених документів), оскільки важливим є саме дослідження питання щодо чинності поданих документів саме на момент подачі заяви 2004 році, а не на момент прийняття висновків відповідачем.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 16.05.2018 року у справі №802/864/16-а провадження №К/9901/11374/18.

Також, суд звертає увагу, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не було враховано усіх обставин, що мали значення для його прийняття.

Так, поза увагою відповідача залишились обставини, що на момент прийняття спірного рішення позивач має двох неповнолітніх дітей: син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що здійснено запис у Книзі реєстрації народжень від 11.12.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про народження (серія НОМЕР_3 ), виданий відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 24.04.2011 року та донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що здійснено запис у Книзі реєстрації народжень від 17.04.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про народження (серія НОМЕР_4 ), виданий відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 17.04.2011 року, які народилися на території України та є громадянами України відповідно до статті 7 Закону України «Про громадянство України».

Також, суд при вирішенні даної справи бере до увагу той факт, що при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві проводило перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та не виявило підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, що і стало підставою для прийняття 08.06.2004 року рішення про надання громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 дозволу на імміграцію відповідно до пункту 6 частини другої статті 4 Закону України "Про імміграцію" та задокументовано його посвідкою на постійне проживання.

При цьому, суд зазначає, що у висновку відповідача не зазначено будь-яких винних дій зі сторони позивача при отриманні ним у 2004 році дозволу на імміграцію.

Крім того, не зазначено взагалі про винні дії осіб, які потягли на думку відповідача прийняття протиправного рішення, а саме про проведення службового розслідування та встановлення винних дій посадових осіб суб`єкта владних повноважень при наданні позивачам дозволу на імміграцію у 2004 році.

Також суд звертає увагу, що з моменту надання позивачу дозволу на імміграцію та документування його посвідкою на постійне проживання відповідачем не надано доказів виникнення нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування дозволу на імміграцію.

Таким чином, суд приходить до висновку, що посадова особа відповідача без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, дійшла висновку про наявність підстав для скасування такого дозволу.

Наслідками скасування дозволу на імміграцію відповідно до статті 13 Закону є вилучення у особи посвідки на постійне проживання. Крім того, особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Тобто, скасування дозволу на імміграцію позивача через 15 років законного проживання його в Україні тягне негативні наслідки для позивача та його родини, в тому числі і його неповнолітніх дітей, які є громадянином України. Також, суд враховує, що зазначене рішення фактично позбавляє сім`ю позивача засобів на існування, оскільки він є єдиним утримувачем (годувальником) їх сім`ї, так як є приватним підприємцем, що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 .

Враховуючи, що відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення, суд приходить до висновку про необґрунтованість оскаржуваного рішення та невідповідність вимогам пункту 1 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Таким чином, рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 22.12.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, є протиправними та підлягає скасуванню, що є правовою підставою для задоволення позовних вимог у цій частині.

Правова позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.09.2019 року у справі № 815/3420/17.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 23.11.2018 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018 року (далі також - Порядок №321)

Відповідно до пункту 1 Порядку № 321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 321 посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території.

Згідно з пунктом 9 Порядку № 321 оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС через Головний обчислювальний центр Єдиного державного демографічного реєстру у взаємодії з Державним центром персоналізації документів державного підприємства "Поліграфічний комбінат "Україна" по виготовленню цінних паперів" (далі також - Центр).

Пунктом 16 Порядку №321 встановлено, що документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі також - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Згідно з пунктом 38 Порядку №321 рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.

Приписами пункту 40 Порядку №321 визначено, що для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини, у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку); 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-6 цього пункту.

До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 5 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом поставлення відмітки "Згідно з оригіналом" та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати.

Оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 5 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертаються іноземцеві або особі без громадянства.

Пунктом 43 Порядку №321 встановлено, що рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Приписами пункту 46 Порядку №321 після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

Згідно з пунктом 62 Порядку №321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли:

1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на постійне проживання (крім випадків обміну посвідки), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення;

2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду;

3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію;

4) встановлено належність особи до громадянства України;

5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;

6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки;

7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні;

8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований чи не відповідає встановленому зразку, чи належить іншій особі, чи строк його дії закінчився;

9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів;

10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;

11) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 63 Порядку №321 копія рішення про відмову в оформленні чи видачі посвідки із зазначенням причин відмови не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття видається іноземцеві або особі без громадянства під розписку чи надсилається рекомендованим листом такій особі і приймаючій стороні.

Згідно з пунктом 64 Порядку № 321 посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до вказаного пункту 65 Порядку № 321 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.

При цьому, пунктами 68, 72 Порядку № 321 передбачено, що іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується, зокрема, у разі скасування посвідки.

Згідно пунктів 75, 76 Порядку № 321 посвідки знищуються територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, який їх видав.

Посвідки, визнані недійсними відповідно до наказу ДМС, знищуються територіальним органом, визначеним у наказі.

Знищення недійсних посвідок здійснюється не рідше одного разу на місяць комісією у складі не менше трьох посадових осіб територіального органу / територіального підрозділу ДМС. Комісія складає акт про знищення недійсних посвідок у трьох примірниках.

Пунктами 78,79 Порядку № 321 передбачено, що рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування може бути оскаржено іноземцем або особою без громадянства в адміністративному порядку або до суду в установленому порядку.

ДМС, територіальний орган ДМС мають право переглянути рішення, прийняте відповідно територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС, за наявності підстав зобов`язати їх відмінити попереднє рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування і прийняти нове рішення на підставі раніше поданих документів.

Таким чином, оскільки посвідки на постійне проживання позивачів скасовані внаслідок прийняття відповідачем протиправних рішень про скасування дозволів на імміграцію, суд приходить до переконання про визнання їх також протиправними та скасування.

Як встановлено судом, підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 відповідачем визначено підпункт 11 пункт 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 321.

Втім, суд звертає увагу, що підпункт 11 пункт 62 Порядку від 25.04.2018 року № 321, на який посилається відповідач, не встановлює окремої підстави для відмови іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки.

Так, вказаним підпунктом 11 пункту 62 Порядку від 25.04.2018 року № 321 передбачено, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, при прийнятті рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання з посиланням на вказані положення підпункт 11 пункт 62 Порядку від 25.04.2018 року № 321 має бути також в обов`язковому порядку зазначена норма іншого закону, яка передбачає інші підстави для відмови іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, крім тих, що наведені у підпунктах 1-10 пункту 62 цього Порядку.

В свою чергу, зазначення лише положень підпункту 11 пункту 62 Порядку від 25.04.2018 року № 321 не є достатнім для прийняття рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, оскільки вказані положення самі по собі не передбачають підстав для відмови іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки.

Однак, в оскаржуваному рішенні відсутні будь-які посилання на інші норми.

Фактично відповідач прийняв рішення про відмову позивачу в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання не визначивши взагалі законні підстави для прийняття такого рішення.

Суд зазначає, що ні у відзиві на позовну заяву, ні під час розгляду даної справи відповідачем не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких ним було прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Таким чином, рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 31.07.2018 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 також не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, є протиправними та підлягає скасуванню.

Поряд з цим матеріалами справи встановлено, що на підставі рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 22.12.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було скасовано посвідку на постійне проживання на території України серії НОМЕР_1 .

Згідно частини другої статті 9 кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки посвідка на постійне проживання позивача скасована внаслідок прийняття відповідачем протиправного рішення про скасування дозволу на імміграцію, таким чином, з метою належного способу захисту порушеного права позивача у відповідності до вимог частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 22.12.2018 року про скасування посвідки на постійне проживання на території України серії НОМЕР_1 від 08.06.2004 року, виданої громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас, стосовно позовних вимог в частині зобов`язання Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області, як правонаступника Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві поновити тимчасову посвідку на постійне проживання на території України серії НОМЕР_1 Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безстроково та здійснити обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні відповідно до чинного законодавства України, суд зазначає таке.

Відповідно до частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З системного аналізу вказаних норм статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України можна дійти висновку, що суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення на користь позивача.

Тобто, такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення таким способом, який би гарантував повний захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечував його виконання та унеможливлював необхідність наступних звернень до суду.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно зі статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Разом з тим, дійсно існують випадки, у яких суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень діяти певним чином і це вбачається з аналізу зазначених вище норм Кодексу.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № 11(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними) (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 21.05.2013 року у справі №21-87а13).

Дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом (правова позиція Верховного Суду у постанові від 20.03.2018 року у справі № 461/2579/17).

А тому, за вказаних вище обставин, суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про зобов`язання Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області, як правонаступника Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві поновити тимчасову посвідку на постійне проживання на території України серії НОМЕР_1 Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безстроково та здійснити обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні відповідно до чинного законодавства України.

Така вимога, на думку суду, є дискреційними повноваженнями органу, який наділений правом щодо прийняття рішень передбачених Законом України "Про імміграцію".

У той же, час з метою належного способу захисту порушеного права позивача у відповідності до вимог частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо обміну посвідки на постійне проживання, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

У відповідності до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Оцінюючи подані сторонами докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням обставин зазначених вище, суд прийшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з матеріалами справи за подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в загальному розмірі у сумі 2305 грн. 20 коп. (квитанції від 29.03.2019 року №0.0..1, №0.0..1, №0.0..1).

З огляду на те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, судові витрати підлягають стягненню з Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області в розмірі 1152 грн. 60 коп., тобто, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 23.11.2018 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 22.12.2018 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4. Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 22.12.2018 року про скасування посвідки на постійне проживання на території України серії НОМЕР_1 від 08.06.2004 року, виданої громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

5. Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в м. Києві та Київській області (,02152, м. Київ, Березняківська, 4-А) повторно розглянути заяву громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо обміну посвідки на постійне проживання, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

6. В задоволені решти позовних вимог відмовити.

7. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області (,02152, м. Київ, Березняківська, 4-А) у розмірі 1 152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 (шістдесят) копійок.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області (,02152, м. Київ, Березняківська, 4-А).

Повне судове рішення складено 24.11.2020 року

Суддя Л.О. Маруліна