Справа № 826/7337/18
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2020-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2020 року м. Київ № 826/7337/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доГоловного управління державної міграційної служби України в м. Києві
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії ,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення № 03/435-18 від 24.01.2018;

- зобов`язати відповідача повторно розглянути та задовольнити заяву позивача про встановлення належності до громадянства України відповідно до ст.3 Закону України «Про громадянство України».

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.05.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Роз`яснено сторонам про те, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, посилаючись при цьому на доводи, викладені в позовній заяві.

Відповідач проти позову заперечує з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву. Посилається на те, що відповідна заява позивача про набуття громадянства України мала бути подана позивачем за місцем постійного проживання - дипломатичного представництва чи консульської установи України в Республіці Білорусь.

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач в позовній заяві та не було заперечено і спростовано відповідачем в наданому відзиві, 19 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного відділу Державної міграційної служби України з заявою про набуття громадянства України за територіальним походженням.

ОСОБА_1 на підтвердження факту народження на території України, разом із заявою про набуття громадянства України за територіальним походженням, до Дарницького районного відділу Державної міграційної служби України було надано: свідоцтво про народження НОМЕР_1 від 01 листопада 1989 року, видане відділом реєстрації актів цивільного стану в м. Ковель Волинської області, у відповідності до якого ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ковель, тобто на території Української Радянської Соціалістичної Республіки, яка стала територією незалежної України.

На підтвердження факту постійного проживання на території, що стала територією України, ОСОБА_1 також було надано довідку Стрийської міської дитячої лікарні від 12.08.2016 p., згідно якої ОСОБА_1 в період з 28 серпня 1991 року по 04 вересня 1991 року знаходився на стаціонарному лікуванні у Стрийській міській дитячій лікарні.

Однак, представник відділу Державної міграційної служби України відмовив у прийнятті документів, посилаючись на п. 44 Порядку «Провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень».

У відповідності п. 44 Порядку «Провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з заявою до Державної міграційної служби України про встановлення факту постійного проживання на території України до та станом на 24 серпня 1991 року.

05 липня 2017 року Дарницький районний суд м. Києва ухвалив рішення, у відповідності до якого заяву про встановлення юридичного факту проживання на території України до та станом на 24 серпня 1991 року ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , уродженця м. Ковеля, Волинської області, громадянина республіки Білорусь, на території України до та станом на 24 серпня 1991 року.

05 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва постановила ухвалу, згідно з якою апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві відхилено, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 липня 2017 року залишено без змін.

24 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві з заявою про встановлення належності до громадянства України відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України».

24 січня 2018 року Дарницьким районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві було надіслано позивачу лист №03/435-18 від 24.01.2018 року, яким повідомлено, що справа ОСОБА_1 про встановлення належності до громадянства України повернута з Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, оскільки встановлено, що на сьогодні прийняти позитивне рішення не вбачається можливим, так як до ОСОБА_1 не можуть бути застосовані положення ст. З Закону України «Про громадянство України» у зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 у громадянстві Республіки Білорусь.

Не погоджуючись з правомірністю вказаного рішення, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

У той же час, Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215/2001 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України» (надалі - Порядок №215/2001) визначено перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Пунктом 4 Порядку №215/2001 встановлено, що заяви та інші документи з питань громадянства подаються особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до управління, відділу (сектору) міграційної служби в районі, районі у місті, місті обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення за місцем проживання особи в Україні.

Пунктом 10 Порядку №215/2001 закріплено, що для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» належності до громадянства України особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію свідоцтва про народження; в) один із таких документів:

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факт її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- довідку, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого її законного представника, з якими особа в неповнолітньому віці постійно проживала, або факт їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- документ, що підтверджує факт перебування особи в неповнолітньому віці на вихованні у державному дитячому закладі України станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року;

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України за станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні за станом на 13 листопада 1991 року;

- судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року батьків (одного з них) особи або іншого законного представника, з яким особа в неповнолітньому віці постійно проживала на території України, або факту їх проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

У відповідності до вимог наведених вище норм, ОСОБА_1 було подано відповідачу повний пакет документів, а саме: заяву встановленого зразка, належним чином засвідчені копії паспорта та свідоцтва про народження, фотокартки, а також рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2017 року, яким встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , уродженця м. Ковеля, Волинської області, громадянина республіки Білорусь, на території України до та станом на 24 серпня 1991 року.

Таким чином, як вбачається з вищевикладеного, документи, подані ОСОБА_1 до Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, оформлені відповідно до вимог чинного законодавства, що не заперечується власне й Головним управлінням ДМС України в м. Києві, оскільки як на підставу неможливості прийняти позитивне рішення, Відповідач посилається лише на перебування ОСОБА_1 у громадянстві Білорусії.

Пунктом 90 Порядку №215/2001 передбачено, що якщо під час перевірки буде встановлено, що подані заявником документи не оформлені відповідно до вимог законодавства України, зазначені документи повертаються до управління, відділу (сектору) міграційної служби в районі, районі у місті, місті обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення, до якого документи були подані заявником. Управління, відділ (сектор) міграційної служби в районі, районі у місті, місті обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення не пізніш як у тижневий строк з дня повернення документів надсилає їх заявникові для усунення недоліків.

З урахуванням того, що а ні Законом України «Про громадянство України», а ні Порядком від 27 березня 2001 року № 215/2001 не передбачено такої підстави для повернення документів, як перебування особи, яка належить до громадянства України відповідно до ст.3 Закону України «Про громадянство України», у громадянстві, в даному випадку, Республіки Білорусь, то спірне рішення про повернення документів позивача не можна вважати правомірним, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, для відновлення порушених прав позивача, суд вважає за правильне застосувати спосіб захисту у формі зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача про встановлення належності до громадянства України відповідно до ст.3 Закону України «Про громадянство України» та прийняти відповідне рішення.

При цьому, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача, є необґрунтованими, адже заява позивача по суті не розглядалась - документи були повернуті.

Позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача задовольнити заяву позивача про встановлення належності до громадянства України відповідно до ст.3 Закону України «Про громадянство України», задоволенню не підлягають, як передчасні, адже в рамках дискреційних повноважень відповідач після набрання даним рішенням законної сили зобов`язаний самостійно розглянути відповідну заяву позивача та прийняти рішення про її задоволення або про відмову в задоволенні.

Відтак, на час вирішення спору по суті заявлених позовних вимог, позовні вимоги у формі зобов`язання відповідача прийняти позитивне рішення по заяві позивача є невиправданим втручанням в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами 1-2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (Дарницький районний відділ) №03/435-18 від 24.01.2018;

3. Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві розглянути заяву позивача про встановлення належності до громадянства України відповідно до ст.3 Закону України «Про громадянство України».

4. В решті позову - відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 352,40 грн (триста п`ятдесят дві грн 40 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

ГОЛОВНЕ УПРАВЛІННЯ ДЕРЖАВНОЇ МІГРАЦІЙНОЇ СЛУЖБИ УКРАЇНИ В МІСТІ КИЄВІ (ідентифікаційний , адреса: 02152, місто Київ, ВУЛИЦЯ БЕРЕЗНЯКІВСЬКА, будинок 4-А).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.О. Григорович