Справа № 260/3048/20
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2020-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2020 року м. Ужгород№ 260/3048/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаврилка С.Є., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України та Територіального управління судової адміністрації України в Закарпатській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

21 вересня 2020 року до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної судової адміністрації України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5 ) та Територіального управління судової адміністрації України в Закарпатській області (88017, Закарпатська область м. Ужгород, вул. Загорська, 30, ), яким просить суд: "1. Визнати протиправним відмову ТУ ДСА в Закарпатській області, викладену в листі від 01.09.2020 року за № 2101 про проведення нарахування та виплату ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку; 2. Зобов`язати Державну судову адміністрацію України та Територіальне управління судової адміністрації України в Закарпатській області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні у відставку ОСОБА_1 у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою; 3. Розгляд справи прошу провести за правилами спрощеного позовного провадження без моєї участі.".

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2020 року було прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та (або) виклику учасників в адміністративній справі.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю відмови відповідачів у нарахуванні та виплаті позивачу вихідної допомоги. Позивач вказує, що рішенням сесії Закарпатської обласної ради народних депутатів від 14 травня 1993 року позивач був обраний на посаду судді Іршавського районного суду і наказом начальника управління юстиції Закарпатської обласної державної адміністрації від 18 травня 1993 року за № 47/02-7 був зарахований до штату Іршавського районного суду суддею. Постановою Верховної ради України від 09 липня 2003 року № 1072-ІV "Про обрання суддів" позивача обрано безстроково на посаду судді Іршавського районного суду Закарпатської області. Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року за № 1515-VIII у зв`язку з поданою заявою позивача звільнено з посади судді у відставку. Наказом голови Іршавського районного суду за № 285/16 від 21 вересня 2016 року позивача відраховано зі штату Іршавського районного суду. Даний наказ не містить інформації про виплату вихідної допомоги. Стаж роботи на посаді судді на день звільнення становить 23 роки 3 місяці 26 днів, що стверджую довідкою суду за № 05-24/16/12 від 28 вересня 2016 року. Законом України від 12 лютого 2015 року за № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" було виключено статтю 136 із Закону України "Про судоустрій і статус судді" від 07 липня 2010 року за № 2453, якою передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 штатних заробітних плат за останньою посадою. Дана норма Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII "Про забезпечення трава на справедливий суд" рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(11) 2020 визнана неконституційною тому є всі правові підстави для виплати позивачеві такої вихідної допомоги. 31 серпня 2020 року позивач звернувся із заявою до ТУ ДСА в Закарпатській області та направив копію такого листа для відома Іршавському районному суду про виплату вихідної допомоги у розмірі 10 штатних заробітних плат за останньою посадою. ТУ ДСА в Закарпатській області листом від 01 вересня 2020 року за № 2101, в якому є посилання на позицію ДСА України (лист №10-10813/20від 02.06.2020 року), відмовлено позивачеві у виплаті вихідної допомоги. Свою відмову мотивовано тим, що відповідно до пункту розділу XII Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" Закон України за № 2453-VI визнано таким, що втратив чинність, із дня набрання чинності цим законом, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу. Крім того зазначено з посиланням на статтю 116 Кодексу законів про працю України, що правові підстави для виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою суддям, які звільнилися у відставку в період з 01 квітня 2014 року до 30 вересня 2016 року відповідно до Закону України № 2453-VI та на сьогодні не перебувають у трудових відносинах із судами (відраховані зі штату суду) - відсутні. Такі дії відповідачів позивач протиправними. Зазначає, що Згідно зі статтею 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вини не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними,втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними відшкодовуються державою у встановленому законом порядку. На підставі рішення Конституційного суду від 15 квітня 2020 року № 2-р(11) 2020, яким виключення Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" статтю 136 із Закону України "Про судоустрій і статус судді" від 07 липня 2010 року за № 2453-VI, якою передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 штатних заробітних плат за останньою посадою визнано неконституційним - ДСА України та ТУ ДСА України в Закарпатській області повинні були провести нарахування та виплату позивачеві вказаної суми вихідної допомоги, так як вказане рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання.

Від Територіального управління Державної судової адміністрації у Закарпатській області (жалі по тексту - ТУ ДСА України в Закарпатській області, відповідач) надійшов відзив на позов, в якому останній заперечує щодо задоволення позову, Зокрема зазначає, що

статтею 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України за № 2453-VI від 7 липня 2010 року, було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. 01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" (Закон України від 27 березня 2014 року № 1166-VIІ), підпунктом 1 пункту 28 розділу II якого, статтю 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" виключено. Вказані положення Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" неконституційними на момент виходу позивача у відставку (22.09.2016 року) не визнавалися. Отже, суддям, які виходили у відставку з 01 квітня 2014 року до 30 вересня 2016 року виплата вихідної допомоги законодавством не передбачена. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 151 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Державна судова адміністрація України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Згідно статті 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів від 07 липня 2010 року № 2453-VI (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), суддя, який мас стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закон), має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Підставами для виплати вихідної допомоги є наявність відповідної норми Закону, яка передбачає таку виплату, Постанова Верховної Ради України про звільнення у відставку судді. Датою виходу судді у відставку є дата прийняття Верховною Радою України постанови про її звільнення з посади, в даному випадку - 08 вересня 2016 року. Тому, до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які були чинними на момент виходу судді у відставку. Оскільки на момент прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (08 вересня 2016 року) стаття 136 Закону України № 2453-VI втратила чинність, то у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги. Конституційним Судом України 15 квітня 2020 року було прийнято рішення № 2-р/(ІІ)/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII. Відповідно до пункту 2 резолютивної частини такого Рішення Конституційного Суду України - положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII, який визнано неконституційним пунктом 1 резолютивної частини цього ж Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Частиною другою етапі 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року, що ухвалене у справі № 8-зп за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю. У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2010, що ухвалене у справі № 20-рп/2010 за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України), Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року, що ухвалене у справі №1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. За змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення. Аналогічного висновку дійшов Верховний суд, що викладений у постановах Верховного Суду від 13 квітня 2018 року у справі № 808/833/16, від 11 жовтня 2018 року у справі № 826/18177/15, від 30 квітня 2020 року у справі № 826/15692/16, від 23 січня 2019 року у справі № 820/2462/17, від 23 січня 2019 року у справі № 820/2462/17, від 25 липня 2019 року у справі № 804/3790/17, від 23 грудня 2019 року у справі № 814/1274/17. Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Частиною шостою статті 13 Закону № 1402-УШ передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Отже, Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року, що ухвалене у справі № 2-р/(11)/2020 не є підставою для нарахування та виплати Позивачу вихідної допомоги у зв`язку із виходом у відставку, так як зазначене Рішення не поширюється на правовідносини, що виникли до його ухвалення.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Постановою Верховної ради України від 09 липня 2003 року № 1072-ІV "Про обрання суддів" ОСОБА_1 було обрано безстроково на посаду судді Іршавського районного суду Закарпатської області (а.с.а.с. 6-8).

Постановою Верховної Ради України "Про звільнення суддів" від 08 вересня 2016 року № 1515-VІІІ ОСОБА_1 звільнено з посади судді Іршавського районного суду Закарпатської області у зв`язку з поданням заяви про відставку (а.с. 9-11).

Наказом голови Іршавського районного суду № 285/16 від 21 вересня 2016 року ОСОБА_1 відраховано зі штату Іршавського районного суду Закарпатської області з 21 вересня 2016 року (а.с. 12).

31 серпня 2020 року позивач звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації у Закарпатській області про виплату йому вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат.

Листом від 01 вересня 2020 року відповідач 1 відмовив йому у такій виплаті (а.с.а.с. 15-18).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Юридичне регулювання питання вихідної допомоги судді в разі його виходу у відставку неодноразово змінювалось Верховною Радою України.

Так, згідно зі статтею 43 частиною 3 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ зі змінами (далі по тексту - Закон України № 2862-ХІІ) (втратив чинність на підставі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VІ (далі по тексту - Закон України № 2453-VІ)) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Законом України № 2453-VІ змінено розмір суддівської винагороди (стаття 129), зокрема встановлено поетапне збільшення посадового окладу судді і відповідно зменшено розмір вихідної допомоги судді у зв`язку з виходом у відставку (стаття 136).

Відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VIІ (далі по тексту - Закон України № 1166-VII), який набрав чинності з 01 квітня 2014 року, із Закону України № 2453-VІ, зокрема, виключено статтю 136, що передбачала право судді, який вийшов у відставку, на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі по тексту - Закон України № 1402-VIII), який набув чинності 30 вересня 2016 року, виплату вихідної допомоги судді у зв`язку з відставкою було відновлено, а її розмір відповідно до статті 143 вказаного закону становить 3 місячних суддівських винагороди за останньою посадою.

У відповідності до статті 120 частини 4 Закону України № 2453-VІ, суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. Як зазначалося вище, таке рішення було ухвалено Верховною Радою України 08 вересня 206 року за № 1515-VIII (а.с.а.с. 9-11).

Отже, судді, щодо яких в період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року було прийнято рішення Верховною Радою України про звільнення з посади у відставку були позбавленні права на отримання вихідної допомоги, водночас судді, які були звільнені уповноваженим на це органом після набуття чинності 30 вересня 2016 року Закону України № 1402-VIIІ (Вища радою юстиції (Вища рада правосуддя), мають право на вихідну допомогу в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Рішення щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення статті 136 із Закону України "Про судоустрій та статус суддів" станом на зазначену дату Конституційним Судом України не приймалося, а отже з 01 квітня 2014 року судді, які виходять у відставку, не мали права на отримання вихідної допомоги, а таке право на отримання вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою виникло з 30 вересня 2016 року.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно - правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття постанови Верховної Ради України № 1515-VIII від 08 вересня 2016 року "Про звільнення суддів", якою, зокрема, звільнено ОСОБА_1 з посади судді Іршавського районного суду Закарпатської області.

Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення розділу II пункту 28 підпункту 1 Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 встановлено, що положення розділу II пункту 28 підпункту 1 Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, на думку суду, вказані положення застосовуються з 15 квітня 2020 року, та не поширюють свою дію на правовідносини, які виникли до 15 квітня 2020 року включно.

Крім того, Конституційний Суд України наголосив на юридичній позиції, викладеній в його Рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, відповідно до якої за своєю юридичною природою "вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір" (абзац шостий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).

Необхідно зауважити, що позивача звільнено з посади судді 08 вересня 2016 року, тобто у той час, коли право на вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, передбачене статтею 136 Закону України № 2453-VI не існувало, оскільки дана норма виключена положенням Закону України № 1166-VII.

Необхідно також звернути увагу, що у відповідності до Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року за № 192-VIII, який набрав чинності 29 березня 2015 року, Закон України "Про судоустрій і статус суддів № 2453-VІ був викладений у новій редакції і ця редакція не містила положень щодо права на вихідну допомогу суддям загальної юрисдикції. Конституційним Судом України не ухвалювались рішення щодо неконституційності положень цього закону, зокрема щодо права на вихідну допомогу при звільненні у відставку суддів загальної юрисдикції.

Посилання позивача у позовній заяві на те, що норма Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII "Про забезпечення трава на справедливий суд" рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(II) 2020 визнана неконституційною, а саме щодо виключення статті 136 із Закону України "Про судоустрій і статус судді" від 07 липня 2010 року № 2453-VI якою передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 штатних заробітних плат за останньою посадою - є помилково, оскільки така норма була виключена Законом України № 1166-VII.

Таким чином на час звільнення позивача діяв Закон України № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року за № 192-VIII і ця редакція закону не містила положень щодо права на вихідну допомогу суддям загальної юрисдикції.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, на час звільнення позивача право на вихідну допомогу судді у зв`язку із відставкою - не було передбачено.

За правилами встановленими статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до статті 77 частини 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити.

Застосоване судом законодавство - використане у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин.

Керуючись 242-246 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної судової адміністрації України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5 ) та Територіального управління судової адміністрації України в Закарпатській області (88017, Закарпатська область м. Ужгород, вул. Загорська, 30, ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

СуддяС.Є. Гаврилко