Справа № 640/5880/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2020 року м. Київ № 640/5880/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач), в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 25 жовтня 2018 року о/р №835006/1 «Про пенсійне забезпечення» щодо відмови в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2015 року та сплатити заборгованість; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснювати виплату пенсії ОСОБА_1 через підприємство поштового зв`язку №01001 Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» за місцем реєстрації ОСОБА_1 ; допустити негайне виконання рішення в частині виплати ОСОБА_1 пенсії в межах суми стягнення за один місяць; встановити судовий контроль за виконанням даного судового рішення та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві подати звіт про виконання судового рішення; стягнути судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відмова відповідача у поновленні виплати пенсії, оформлена листом від 25 жовтня 2018 року о/р №835006/1 «Про пенсійне забезпечення», суперечить нормам частини 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якою визначено, що документи можуть бути подані через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 квітня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача зазначив, що рішення від 25 жовтня 2018 року о/р №835006/1 про відмову у поновленні виплати позивачу пенсії прийнято з огляду на необхідність особистого подання позивачем відповідної заяви.

У відповіді на відзив представник позивача вказує, що виплата пенсії не залежить від фізичної присутності особи за певним місцем проживання та наголосив на відсутності законодавчо передбаченої підстави для припинення виплати пенсії як «закриття виплати пенсії до з`ясування».

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Розпорядженням Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 25 березня 2015 року позивачу закрито виплату пенсії з 01 квітня 2015 року до з`ясування.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року у справі №757/48006/15-к накладено арешт на майно позивача, а саме пенсію (грошові виплати) зараховані на особовий рахунок позивача в Управлінні Пенсійного фонду України в Шевченківському районі міста Києва, заборонивши видаткові операції.

Також, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24 лютого 2016 року накладено арешт на грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках, відкритих в Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» на ім`я ОСОБА_1 , та заборонено здійснювати видаткові операції.

Розпорядженням відповідача від 28 грудня 2015 року припинено виплату пенсії згідно ухвали Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року у справі №757/48006/15-к.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 11 лютого 2016 року скасовано ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 21 грудня 2015 року у справі №757/48006/15-к.

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 22 липня 2016 року у справі №758/8247/16-а позов ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві задоволено частково, визнано протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві та зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві вирішити питання щодо поновлення пенсії позивача по суті.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року у названій вище справі постанову Подільського районного суду міста Києва від 22 липня 2016 року скасовано та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема, зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України в місті Києві розглянути заяву представника ОСОБА_1 від 25 травня 2016 року з приводу поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

За результатом розгляду заяви представника позивача від 25 травня 2016 року рішенням відповідача від 17 жовтня 2016 року відмовлено у поновленні виплати пенсії у зв`язку з порушенням вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та постанови Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 «Про затвердження змін до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

23 жовтня 2018 року представник позивача звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про поновлення виплати пенсії.

Листом від 17 грудня 2018 року №135575/02 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві надіслало представнику позивача копію рішення від 25 жовтня 2018 року №835006/1 «Про пенсійне забезпечення», яким відмовлено у поновленні виплати пенсії з огляду на те, що документи до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві подано представником за нотаріально посвідченою довіреністю, а не позивачем особисто або його законним представником.

Вважаючи таке рішення протиправним, представник позивача звернувся до суду з даним, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Нормами частини 3 статті 4 Закону №1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон №1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини 1 статті 47 Закону №1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частини 1 статті 49 Закону №1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

У той же час, відповідно до частини 2 статті 49 Закону №1058-IV, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно частини 1 статті 44 Закону №1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

На виконання положень Закону №1058-IV постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок №22-1), відповідно до пункту 1.1 якого, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

У разі якщо особа, якій призначається пенсія, не досягла повноліття або є недієздатною, заява подається батьками, усиновителями, батьками-вихователями, прийомними батьками, патронатними вихователями, опікунами, піклувальниками за місцем їх проживання (реєстрації), представниками закладів (органів опіки і піклування), які виконують функції опікунів і піклувальників (далі - законні представники) за місцезнаходженням таких закладів (органів).

Згідно з пунктом 1.2 Порядку №22-1, заява про призначення пенсії працюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником до органу, що призначає пенсію, через уповноважену посадову особу підприємства, установи, організації (далі - посадова особа) за місцезнаходженням такого підприємства, установи або організації. За бажанням особи така заява може бути подана особисто за місцем проживання (реєстрації) або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або законного представника.

Заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії (пункт 1.5 Порядку №22-1).

У свою чергу, питання представництва врегульовано главою 17 розділом ІV книги першої Цивільного кодексу України.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина 1 статті 237 Цивільного кодексу України).

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства (частина 3 статті 237 Цивільного кодексу України).

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (частина 1 статті 244 Цивільного кодексу України).

Так, виходячи зі змісту наведених положень Порядку №22-1, Правління Пенсійного фонду України під час визначення особи, уповноваженої на подачу відповідних заяв, оперує різними поняттями представництва «представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально», «представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або законного представника», «законним представником». Разом з тим, приписи Цивільного кодексу України, як акта вищої юридичної сили, що містить у собі спеціальні правові норми, які регулюють питання представництва, визначають як рівнозначні за своєю правовою природою такі види представництва, які виникають на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства, відмінність між якими полягає лише у порядку оформлення такого представництва.

Крім того, положення частини 1 статті 44 Закону №1058-IV, які наведено вище, також передбачають подання відповідних заяв особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Як вказано вище, оскаржуваним рішенням від 25 жовтня 2018 року о/р №835006/1 «Про пенсійне забезпечення» відмовлено у поновленні виплати пенсії позивача з огляду на те, що документи до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві подано представником за нотаріально посвідченою довіреністю, а не позивачем особисто або його законним представником.

З урахуванням зазначеним вище норм діючого законодавства та встановлених обставин, суд дійшов висновку про протиправність такого рішення.

Щодо позову в частині зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2015 року та сплатити заборгованість; зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснювати виплату пенсії ОСОБА_1 через підприємство поштового зв`язку №01001 Українського державного підприємства поштового зв`язку "Укрпошта" за місцем реєстрації ОСОБА_1 , суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки відповідач відмовив у поновленні виплати позивачу пенсії лише з огляду на те, що заяву подано представником позивача, не розглядаючи по суті питання щодо наявності підстав для поновлення виплати позивачу пенсії, , а тому Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України та з метою захисту прав позивача, вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву від 23 жовтня 2018 року про поновлення виплати пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV та з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

Щодо заявленого представником позивача у прохальній частині позовної заяви клопотання про допуск до негайного виконання судового рішення в частині виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць, суд зазначає таке.

Перелік судових рішень, які виконуються негайно, визначено положеннями статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, у силу пункту 1 частини 1 якої, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що вирішення питання про звернення до негайного виконання рішення щодо стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, у тому числі й виплати пенсій, здійснюється на розсуд суду за наявності відповідних підстав для цього.

Оскільки судом не присуджено (стягнуто) на користь позивача конкретно визначеного розміру пенсії, суд не вбачає підстав для звернення рішення суду до негайного виконання.

Щодо клопотання про встановлення судового контролю за виконання рішенням, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, застосування заходів судового контролю за виконанням рішення є правом суду, яке використовується ним на власний розсуд за наявності відповідних підстав для цього.

Згідно зі статтею 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

При цьому, відповідно до приписів частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З вищевикладеного вбачається, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, що забезпечується через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем надано суду достатні документальні докази, якими підтверджується протиправність оскаржуваного рішення, в той час як відповідачем не доведена правомірність його прийняття з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2.Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 25 жовтня 2018 року о/р №835006/1 «Про пенсійне забезпечення».

3.Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повторно розглянути заяву від 23 жовтня 2018 року про поновлення виплати пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV та з урахуванням висновків суду у даній адміністративній справі.

4.В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5.Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, будинок 16, ) судовий збір в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) грн 20 коп.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко