Справа № 640/21390/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Кузьмишиної О.М.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на прийняте за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі Відповідач, Міноборони України) про:

визнання протиправними дій Міністерства оборони України в особі Департаменту фінансів Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

зобов`язання Департаменту фінансів Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в зв`язку з інвалідністю, що настала внаслідок поранення, контузії, їх наслідків та захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі, встановленому «Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.06.2020 року позов задоволено частково - зобов`язано Міноборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.08.2018 року щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.01.1991 року №2011-ХІІ (зі змінами) у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем помилково вказано на те, що право на отримання одноразової грошової допомоги у Позивача виникло у 2005 році, позаяк докази виплати відповідної страхової виплати останньому матеріали справи не містять. Зазначив, що невиплата Позивачу страхового відшкодування у 2005 році не може бути підставою для непоширення на нього положень законодавства щодо виплати одноразової грошової допомоги, яке діяло у 2012 році, а відтак право на отримання такої допомоги виникло у ОСОБА_1 саме 15.11.2012 року. Зауважує, що п. 4 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до 01.01.2017 року не містив строкових обмежень щодо граничного часу звернення із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, а також застережень про можливість зміни групи інвалідності протягом двох років.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог суд зазначив, що оскільки доказів забезпечення Міноборони України розгляду всіх поданих ОСОБА_1 для призначення одноразової грошової допомоги документів матеріали справи не містять, то належним способом захисту прав Позивача є зобов`язання Відповідача повторно розглянути заяву останнього.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що станом на момент первинного встановлення Позивачу інвалідності у 2005 році не існувало правової норми, яка б передбачала виплату одноразової грошової допомоги, у той час як датою встановлення інвалідності вважається саме дата першого огляду, а не повторного, що відповідає правовій позиції Верховного Суду у справі №750/5074/17 та у справі №240/10153/19. Наголошує, що судом не було враховано, що Позивачем не надано відомостей щодо виплати йому страхової виплати від ПАТ «НАСК «Оранта». Окремо підкреслює пропуск Позивачем трирічного строку реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги, визначеного п. 8 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який поновленню не підлягає.

Після усунення визначених в ухвалі Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2020 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2020 року було відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 25.11.2020 року.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги Міноборони України.

У судовому засіданні представник Відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та просив її вимоги задовольнити повністю.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника учасника справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суд першої інстанції без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, згідно відомостей військового квитка серії НОМЕР_1 , виданого 28.04.2004 року, ОСОБА_1 проходив службу в ДРА (Демократична республіка Афганістан) з 08.01.1986 року по 21.04.1998 року на посаді командира взводу (а.с. 16).

Із змісту довідки без номера і дати, виданої старшому лейтенантові ОСОБА_1 , вбачається, що ним 16.06.1987 року отримані контузії (струс мозку з незначними клінічними проявами) під час виконання бойового завдання, внаслідок чого останній перебував на стаціонарному лікуванні у військовій частині № НОМЕР_2 з 16.06.1987 року по 19.06.1987 року (а.с. 17).

Отримання черепно-мозкової травми з незначними клінічними проявами та перебування на стаціонарному лікуванні з 16.06.1987 року по 19.06.1987 року підтверджується й виписним епікризом (а.с. 19).

Наказом Головнокомандувача Сухопутних військ Збройних Сил від 16.03.2004 року №66 майора ОСОБА_1 , старшого помічника начальника 2-го відділення призову звільнено з військової служби у запас на підставі підпункту «б» пункту 67 (за станом здоров`я) «Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України» з правом носіння військової форми одягу.

У свою чергу, згідно витягу з наказу Лубенсько-Оржицького міського військового комісара від 09.04.2004 року №43 майора ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 і направлено для зарахування на військовий облік до Лубенсько-Оржицького міського військового комісаріату (а.с. 18).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що у пункті 12 свідоцтва про хворобу від 29.12.2003 року №3675/1135 вказано про встановлення двох діагнозів, перший травма, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку, інший захворювання пов`язане з проходженням військової служби.

На свідоцтві міститься штемпель, зі змісту якого убачається затвердження 16.01.2004 року постановою 9 військово-лікарської комісії Міністерства оборони України відповідних висновків свідоцтва про хворобу (а.с. 20-23).

Згідно копії довідки медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) серії 10 ААА №171009 від 21.11.2012 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку. Інвалідність встановлено безтерміново (а.с. 26).

Також, Управлінням праці та соціального захисту населення Лубенської міської ради видано ОСОБА_1 посвідчення серії НОМЕР_3 від 28.01.2013 року, відповідно до якого пред`явник посвідчення є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (а.с. 31).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 звернувся до Полтавського військового комісара з заявою від 15.08.2018 року, в якій просив направити документи для розгляду комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності. Згідно з відміткою заяву прийнято посадовою особою військового комісаріату 15.08.2018. Згідно з переліком додатків до заяви додавались: копія довідки МСЕК про встановлення групи інвалідності; копія постанови 9 ВЛК Міністерства оборони України; копія довідки про причини та обставини поранення; копія сторінок паспорта; копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера; картка реквізитів банківського рахунку; витяг з наказу Лубенського-Оржицького МВК про звільнення в запас (а.с. 34).

Разом з тим, листом від 23.08.2018 року №12/1952 Полтавським обласним військовим комісаріатом повідомлено про відсутність права на призначення одноразової грошової допомоги (а.с. 33).

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 року у справі №440/328/19 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 задоволено позовні вимоги: визнано протиправною та скасовано відмову ІНФОРМАЦІЯ_2 в складенні висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , оформлену листом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 07.11.2018 року №12/2733; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 скласти за заявою ОСОБА_1 від 15.08.2018 висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги та направити висновок до Міністерства оборони України.

Указане рішення суду набрало законної сили 29.05.2019 року.

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.07.2019 року №88 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги (а.с. 25).

Так, у пункті 19 протоколу зазначено, що майора в запасі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), якого 26.04.2004 року звільнено з військової служби та 29.09.2005 року під час первинного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю III групи внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби під час перебування в країнах, де велись бойові дії (довідка МСЕК серія 7-66ВЛ від 29.09.2005 №0107985. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 (справа №1-7/99) до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. У зв`язку з викладеним вказано, що заявник не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки на час встановлення інвалідності в 2005 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 41 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. ст. 16, 16-3, 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон), Порядку призначенні і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 (далі Порядок №975), Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499 (далі Порядок №499), а також ряду правових позицій Верховного Суду в аналогічній категорії справ, суд першої інстанції прийшов до висновку, що на Позивача поширюються положення законодавства, що регламентувало питання отримання одноразової грошової допомоги у 2011 році.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Закон визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону він поширювався на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти

Відповідно до статті 16 Закону у редакції, чинній станом на час встановлення Позивачу інвалідності ІІІ групи 29.09.2005 року, військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.

Разом з тим, як вірно зауважив суд першої інстанції, у матеріалах справи відсутні докази звернення Позивача щодо виплати йому страхової суми, а також того, що останній був застрахований та відповідні суми йому виплачувалися взагалі. При цьому посилання Апелянта на те, що ОСОБА_1 не було надано відомостей щодо виплати останньому страхового відшкодування ПАТ «НАСК «Оранта» у зв`язку із встановленням інвалідності у 2005 році, судовою колегією оцінюється критично, оскільки в силу ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У свою чергу, згідно ч. 2 ст. 16 Закону у редакції, чинній станом на час встановлення Позивачу другої групи інвалідності 15.11.2012 року, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Надаючи тлумачення положенню статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у різних редакціях у спорах щодо права на отримання одноразової грошової допомоги в разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що пов`язана з проходженням служби, Верховний Суд висловив правову позицію, за якою право на отримання такої допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності та часу звільнення. Застосування статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби. Також Верховний Суд зазначив, що законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. «Обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом (постанова від 13.05.2020 року у справі №750/2282/17).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 року у справі № 278/307/17 зазначив, що у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 18.11.2014 року у справі № 21-446а14, від 10.03.2015 року у справі № 21-563а14 та від 21.04.2015 року у справі № 21-135а15 та Верховним Судом у постановах від 05.04.2019 року у справі № 820/4143/18, від 18.04.2019 року у справі № 539/921/14-а.

Відтак, оскільки інвалідність ІІ групи Позивачу встановлена після 01.01.2007 року, у той час як інвалідність ІІІ групи встановлена у 2005 році, то він має право відповідно до статті 16 Закону на отримання одноразової грошової допомоги у порядку, встановленому Порядком №499.

До аналогічного висновку дійшов і Верховним Суд, зокрема, у вже згаданій постанові від 18.04.2019 року у справі № 539/921/14-а.

Посилання Апелянта на те, що в силу позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 26.06.2018 року у справі №750/5074/17, моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності, а тому застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення інвалідності, судовою колегією оцінюється критично, оскільки ця справа стосувалася питання призначення і виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям строкової служби, інвалідність яким встановлена у період з 01.01.2017 року по 01.01.2014 року у понад тримісячний строк з момент звільнення з військової служби.

У зв`язку з викладеним судовою колегією враховується, що постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 №499 затверджено Порядок №499, який тут і надалі застосовуватиметься у редакції, яка була чинною станом на 15.11.2012 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року №499 призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, що сталися після 01.01.2007 року, здійснюється згідно з Порядком, затвердженим цією постановою (пункт 2). При цьому виплата страхових сум за страховими випадками, що сталися до 01.01.2007, мала бути завершена відповідно до «Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядку виплат їм та членам їх сімей страхових сум», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.1992 №488, одноразової грошової допомоги відповідно до «Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 №284.

За змістом підпункту 2 пункту 2 Порядку №499 одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби) у разі настання інвалідності в період проходження військової служби та особам, звільненим з військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби чи після закінчення зазначеного строку, в разі настання інвалідності внаслідок виконання обов`язків військової служби у розмірі 30-місячного грошового забезпечення.

У пункті 2 Порядку №499 також передбачалось, що в разі встановлення більшого відсотка втрати працездатності або в разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

За таких обставин суд першої інстанції правильно наголосив на помилковості доводів Відповідача щодо непоширення на Позивача положень статті 16 Закону у редакції, чинній станом на час встановлення позивачу другої групи інвалідності 15.11.2012 року, щодо права на отримання одноразової допомоги в разі встановлення інвалідності, що пов`язана з проходженням військової служби. При цьому указаним Порядком №499 передбачалася можливість виплати одноразової допомоги в разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі. Та ж обставина, що ОСОБА_1 не було виплачене страхове відшкодування внаслідок встановлення ІІІ групи інвалідності 29.09.2005 року не може бути підставою для висновку про непоширення на нього наведених положень Порядку №499 в зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності з 15.11.2012 року.

Щодо посилання Апелянта на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15.07.2020 року у справі №240/10153/19, за свою дворічний строк між датами встановлення інвалідності обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01.01.2014 року чи після), судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 року №5040-VI (набрав чинності з 01.01.2014 року) положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено, зокрема, статтею 16-3, пунктом 4 якої встановлено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У постанові від 15.07.2020 року у справі №240/10153/19, на яку посилається Апелянт в якості підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, Верховний Суд також зазначив, що право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду.

У свою чергу, у цій же постанові Верховний Суд підкреслив, що Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII було доповнено статтями 16-1, 16-2, 16-3, 16-4 Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань соціального захисту військовослужбовців» від 04.07.2012 року № 5040-VI. Цей Закон набрав чинності 01.01.2014 року і застосовується до правовідносин, що виникли після 01.01.2014 року.

За таких обставин, оскільки на момент встановлення Позивачу ІІ групи інвалідності 15.11.2012 року, строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством не було передбачено, то на нього не можуть поширюватись обмеження, встановлені абзацом другим пункту 4 статті 16-3 Закону щодо не здійснення виплати одноразової грошової допомоги в разі зміни групи інвалідності в понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності. Викладене, свідчить, що такі висновки суду першої інстанції не суперечать правовій позиції Верховного Суду, викладеній і після прийняття Окружним адміністративним судом міста Києва оскаржуваного рішення.

Надаючи оцінку доводам Міноборони України про те, що ОСОБА_1 пропустив трирічний строк для реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги, передбачений п. 8 ст. 16-3 Закону, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 8 ст. 16-3 Закону у редакції Закону України від 04.07.2012 року №5040-VI, який набрав чинності з 01.01.2014 року, особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Дійсно, ОСОБА_1 такого строку дотримано не було, оскільки останній звернувся з відповідною заявою 15.08.2018 року, у той час як інвалідність ІІ групи була йому встановлена 15.11.2012 року.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, надаючи тлумачення пункту 8 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Верховний Суд вказав, що наведене положення не може поширюватися на спірні відносини, зокрема, постанови від 29.04.2020 року у справі №295/2741/17, від 10.04.2020 року у справі №751/9773/16-а, від 30.01.2020 року у справі №806/5205/15. У цих справах інвалідність встановлено до 01.01.2014 року. Доходячи такого висновку, Верховним Судом взято до уваги рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року у справі №1-рп/99, в якому надано тлумачення статті 58 Конституції України та зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. За висновком Верховного Суду, в силу приписів статті 58 Конституції України, пункт 8 статті 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набрав чинності 01.01.2014 року, не поширюється на спірні правовідносини.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає правильними висновки Окружного адміністративного суду міста Києва про протиправність пункту 19 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.07.2019 року №88, оскільки зазначені у ньому підстави для відмови в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги є необґрунтованими.

Щодо вимоги про зобов`язання Відповідача вчинити дії, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що абз. 3 п. 2 Постанови №975 встановлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги допомога що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Пунктом 3 Порядку №499 (чинного на час виникнення у Позивача права на отримання одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення ІІ групи інвалідності) передбачалося, що особи, яким виплачується одноразова грошова допомога у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) чи в разі настання інвалідності, подають за місцем проходження служби (зборів) або до військомату такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом) чи настанням інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення відсотка втрати працездатності та рішення відповідної військово-медичної установи щодо визнання поранення (контузії, травми або каліцтва); копію документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою злочину чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності; копію сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера.

Статтею 16-4 Закону у редакції Закону України від 04.07.2012 №5040-VI, який набрав чинності з 01.01.2014 року, також встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги".

Необхідність додання до заяви про призначення та виплату одноразової грошової допомоги документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема, про те, що воно не пов`язане з вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження передбачено також пунктом 11 Порядку №975.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Полтавського військового комісара із заявою від 15.08.2018 року, до якої додавались: копія довідки МСЕК про встановлення групи інвалідності; копія постанови 9 ВЛК Міністерства оборони України; копія довідки про причини та обставини поранення; копія сторінок паспорта; копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера; картка реквізитів банківського рахунку; витяг з наказу Лубенського-Оржицького МВК про звільнення в запас.

Наведені обставини встановлені також рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 року у справі №440/328/19, яке набрало законної сили.

У свою чергу, колегія суддів погоджується з тим, що у протоколі комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.07.2019 року №88 не надано оцінки довідці МСЕК серії 10 ААА №171009 від 21.11.2012 року, якою позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, постанові 9 ВЛК Міністерства оборони України та не зазначено про наявність чи відсутність документа на підтвердження того, що причини та обставини контузії позивача не пов`язані з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

У свою чергу, свідчить, що комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум зобов`язана була надати оцінку всім документам, які подані заявником на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між проходженням служби та встановленою ІІ групою інвалідності, наявністю чи відсутністю обставини, які виключають виплату одноразової грошової допомоги.

Із змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді та ч. 2 ст. 2 КАС України, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими ст. 2 КАС України.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою повного захисту прав, свобод та інтересів Позивача, необхідно зобов`язати Міноборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 15.08.2018 року щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.01.1991 року №2011-ХІІ (зі змінами) у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.М. Кузьмишина

Повний текст постанови складено та підписано « 25» листопада 2020 року.