Справа № 640/9939/20
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року м. Київ № 640/9939/20

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю

секретаря судового засідання Чемериса М.С. (за дорученням судді), розглянувши у

порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД»
доГоловного управління Державної податкової служби у м. Києві, Заступника начальника відділу надання адміністративних та інших послуг ДПІ у Печерському районі ГУ ДПС у м. Києві Сухачова Дениса Олександровича
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання окремих дій неправомірними,

ВСТАНОВИВ:

05.05.2020 Товариство з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі - відповідач-1) та заступника начальника відділу надання адміністративних та інших послуг ДПІ у Печерському районі ГУ ДПС у м. Києві Сухачова Дениса Олександровича (далі - відповідач-2), в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати підписаний Сухачовим Д.О. на бланку Головного управління ДПС у м. Києві лист (рішення) від 08.10.2019 вих. № 22673/10/26-15-55-05;

- визнати з 10.09.2019 незаконною бездіяльність Головного управління ДПС у м. Києві, яка полягає у незбиранні, невнесенні, необробці та незберіганні інформації з одержаної податкової декларації з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць вересень 2019 року з додатками та доповненням до неї Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД»;

- зобов`язати ГУ ДПС у м. Києві внести до баз даних інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, інформацію з одержаної податкової декларації з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць вересень 2019 року з додатками та доповненням до неї ТОВ «Нікея-ЛТД»;

- визнати незаконними дії заступника начальника ДПІ - начальника відділу надання адміністративних та інших послуг ДПІ у Печерському районі ГУ ДПС у м. Києві Сухачова Д.О., які полягають у підписанні ним листа на бланку Головного управління ДПС у м. Києві від 08.10.2019 вих. № 22673/10/26-15-55-05.

Обґрунтовуючи, в площині обставин виникнення спору, позовні вимоги, ТОВ «Нікея-ЛТД», серед іншого, зазначає, що між позивачем та відповідачем-2 утворився спір з приводу підписання і надіслання останнім Товариству повідомлення на бланку ГУ ДПС у м. Києві про відмову у прийнятті податкової декларації з ПДВ за вересень 2019 року без належних повноважень та з порушенням положень п. 49.11 ст. 49 Податкового кодексу України, яка єдиною підставою такої відмови передбачає невідповідність поданої податкової звітності положенням п. п. 48.3 та 48.4 ст. 48 ПК України, і ці дії позивач оскаржує у порядку, передбаченому ст. 56 цього Кодексу.

Позивач акцентує, що станом на 08.10.2019, і станом на день подання позову відповідач-2 не є уповноваженим представником ГУ ДПС у м. Києві відповідно до відкритих відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, тому підписаний ним лист на бланку контролюючого органу не може сприйматися і вважатися надісланим у порядку п. 49.11 ст. 49 ПК України платнику податків повідомленням такому органу про відмову у прийнятті поданої відповідним платником податкової декларації.

Як вважає Товариство, ДПІ у Печерському районі є одним зі структурних підрозділів ГУ ДПС у м. Києві, не є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, відтак, ДПІ у Печерському районі не підпадає під наведене у п. 41.1 ст. 41 ПК України визначення «контролюючий орган» і, відповідно, відповідач-2 не є уповноваженим представником контролюючого органу.

Оскільки протягом встановленого пп. 49.11.2 п. 49.11 ст. 49 ПК України триденного строку ГУ ДПС у м. Києві не виконало встановленого п. 49.11 цієї статті обов`язку і не надіслало Товариству письмового повідомлення про відмову у прийнятті поданої ним податкової декларації з ПДВ за вересень 2019 року, в силу положень пп. 49.9.2 п. 49.9 ст. 49 ПК України подана позивачем до ДПІ у Печерському районі податкова декларація з ПДВ за вересень 2019 року вважається прийнятою, однак зазначені у ній показники досі не включені до інформаційних баз даних податкових органів щодо обліку діяльності ТОВ «Нікея-ЛТД».

Таким чином, за твердженнями позивача, між Товариством та ГУ ДПС у м. Києві виник спір щодо бездіяльності з неприйняття податкової декларації з ПДВ позивача за вересень 2019 року, щодо не введення до баз даних інформації з цієї податкової декларації та про зобов`язання відповідача-1 вчинити певні дії на відновлення порушених такою бездіяльністю прав і інтересів позивача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу було передано судді Пащенку К.С.

08.05.2020 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва було відкрито провадження в адміністративній справі № 640/9939/20 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

28.05.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що ГУ ДПС у м. Києві листом № 22673/10/26-15-55-05 від 08.10.2019 «Повідомлення про відмову у прийнятті звітності», повідомило платника, що податкова декларація ТОВ «Нікея ЛТД» вважається неподаною у зв`язку з порушенням вимог нормативно-правових актів, зокрема, п. 184.6 ст. 184 Податкового кодексу України, відповідно до якого у разі анулювання реєстрації особи, як платника, останнім звітним (податковим) періодом є період, який розпочинається від дня, що настає за днем попереднього податкового періоду, та закінчується днем анулювання реєстрації; свідоцтво платника ПДВ ТОВ «Нікея-ЛТД» анульоване 25.05.2016; до того ж, 01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким внесено до Податкового кодексу України зміни, зокрема, введено систему електронного адміністрування ПДВ; так, нормами п. 49.4 ст. 49 Податкового кодексу України передбачено, що платники податків, що належать до великих та середніх підприємств, подають податкові декларації до контролюючого органу в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації ЕЦП підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством; процедура подання податкової звітності засобами електронного зв`язку в електронній формі до контролюючого органу затверджена наказом Міністерства фінансів України 06.06.2017 № 557; відповідно до п. 2 розділу ІІІ Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21, податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством; проте, ТОВ «Нікея-ЛТД» всупереч вказаним нормам було подано декларацію з ПДВ за вересень 2019 року на паперових носіях; щодо тверджень позивача щодо неможливості подавати декларації з ПДВ у електронному форматі відповідач зазначає, що відповідно до п. 46.4 ст. 46 Податкового кодексу України якщо платник податків вважає, що форма податкової декларації, визначена центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, збільшує або зменшує його податкові зобов`язання, всупереч нормам цього Кодексу з такого податку чи збору, він має право зазначити цей факт у спеціально відведеному місці в податковій декларації; у разі необхідності платник податків може подати разом з такою податковою декларацією доповнення до такої декларації, які складені за довільною формою, що вважатиметься невід`ємною частиною податкової декларації; таке доповнення подається з поясненням мотивів його подання; платник податків, який подає звітність в електронній формі, подає таке доповнення в електронній формі; тобто, наведені норми Податкового кодексу України дозволяють платнику податків у випадку, коли існуюча затверджена форма податкової звітності збільшує або зменшує його податкові зобов`язання, всупереч нормам Податкового кодексу України з такого податку чи збору, зазначати про даний факт у відповідній податковій декларації та/або подати доповнення до такої декларації; отже, позивачем порушено визначений чинним законодавством порядок подання податкової декларації з ПДВ за вересень 2019 року, оскільки декларацію подано в паперовій формі.

09.06.2020 до Окружного адміністративного суду м. Києва від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якому останній покликається на наявність підстав для задоволення позовних вимог, а твердження відповідача, наведені у відзиві, вважає необґрунтованими.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» як юридична особа зареєстроване 06.06.2005 за номером запису 1 009384, що підтверджується наявним у матеріалах справи витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 26.12.2019.

З 13.06.2005 ТОВ «Нікея-ЛТД» було зареєстроване платником податку на додану вартість (ІПН 57).

У червні 2016 року позивач дізнався, що податкова інспекція прийняла рішення від 25.05.2016 № 482/26-55-12-05 про анулювання реєстрації платника ПДВ щодо позивача, як наслідок позивач оскаржив це рішення до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2018 у справі № 826/15293/16 визнано протиправним та скасовано рішення Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 25.05.2016 № 485/26-55-12-05 про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД».

08.10.2019 ТОВ «Нікея-ЛТД» подало у паперовій формі до територіального органу ДПС України, у якому перебуває на податковому обліку як платник податку, а саме до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної податкової служби у місті Києві, податкову декларацію з податку на додану вартість за звітний період вересень 2019 року разом з додатками та доповненням до податкової декларації з ПДВ за вересень 2019 року, у яких задекларувало 3 024 834 гривень від`ємного значення сум ПДВ.

У свою чергу, Головним управлінням ДПС у місті Києві листом від 08.10.2019 № 22673/10/26-15-55-05 повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» про відмову в прийнятті звітності та зазначено, що за результатами перевірки наявності та достовірності обов`язкових реквізитів (пункт 49.8 статті 49 Кодексу) податкова декларація з податку на додану вартість за вересень 2019 року, яка була надана 08.10.2019, вважається неподаною у зв`язку з порушенням вимог нормативно-правових актів, а саме: відповідно до пункту 184.6 статті 184 Податкового кодексу України у разі анулювання реєстрації особи, як платника податку, останнім звітним (податковим) періодом є період, який розпочинається від дня, що настає за останнім днем попереднього податкового періоду та закінчується днем анулювання реєстрації. Також наголошено на тому, що свідоцтво платника ПДВ позивача за ІПН 57 анульоване 25.05.2016.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, вважаючи його неправомірним, позивач звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Податковим кодексом України, та іншими нормативно-правовими актами (тут і по тексту всі нормативно-правові акти наведені в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В силу приписів п. 1.1 ст. 1 Податкового кодексу України Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Статтею 184 Податкового кодексу України визначені порядок, підстави та особливості анулювання реєстрації платником ПДВ.

Відповідно до п. 184.1 ст. 184 Податкового кодексу України реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку.

Відповідно до п. 184.5 ст. 184 Податкового кодексу України з моменту анулювання реєстрації особи як платника податку така особа позбавляється права на віднесення сум податку до податкового кредиту, складання податкових накладних.

Згідно з п. 201.8 ст. 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Отже, якщо контролюючим органом особі анульовано реєстрацію платника ПДВ, то така особа втрачає всі права і обов`язки платника ПДВ (у тому числі право на складання податкових накладних).

Якщо у подальшому за рішенням судового органу, яке набрало законної сили, відбувається поновлення реєстрації особи платником ПДВ, то дата реєстрації такої особи платником ПДВ не змінюється.

Починаючи з дати анулювання реєстрації особи платником ПДВ до дати відновлення такої реєстрації на підставі прийнятого судовим органом рішення, яке набрало законної сили, особа не зобов`язана складати податкові накладні та не має права на формування податкового кредиту і отримання бюджетного відшкодування ПДВ. Крім того, така особа не подає податкову звітність з ПДВ за цей період.

Відповідно до п. 5.10 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.11.2014 № 1130, рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ за самостійним рішенням контролюючого органу може бути оскаржене в адміністративному порядку відповідно до вимог статті 56 Кодексу або до суду.

Рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ за самостійним рішенням контролюючого органу може бути скасоване контролюючим органом вищого рівня під час проведення процедури його адміністративного оскарження та в інших випадках у разі встановлення невідповідності такого рішення актам законодавства, а також у разі скасування судових рішень чи записів у Єдиному державному реєстрі, на підставі яких було прийняте рішення про анулювання реєстрації.

Підставою для внесення до Реєстру змін щодо скасування анулювання реєстрації, що відбулось за самостійним рішенням контролюючого органу, є рішення суду, яке набрало законної сили, або рішення контролюючого органу про скасування рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ.

Як зазначалось судом вище, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2018 у справі № 826/15293/16 визнано протиправним та скасовано рішення ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві від 25.05.2016 № 485/26-55-12-05 про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД».

До того ж, Шостим апеляційним адміністративним судом задоволено і похідну позовну вимогу про зобов`язання ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві відновити у реєстрі платників ПДВ запис про реєстрацію ТОВ «Нікея-ЛТД».

Частиною 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постанова Шостого апеляційного адміністративного суду, якою відновлено статус Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» як платника ПДВ, набрала законної сили 26.12.2018, тобто з 26.12.2018 позивача мало бути відновлено у реєстрі платників ПДВ.

Згідно з ч. 2 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Як вже зазначалося судом вище, ГУ ДПС у м. Києві 08.10.2019 листом № 22673/10/26-15-55-05 відмовило ТОВ «Нікея-ЛТД» у прийнятті податкової декларації з ПДВ за вересень 2019 року у зв`язку з порушенням вимог нормативно-правових актів, а саме пункту 184.6 статті 184 Податкового кодексу України, яким передбачено, що у разі анулювання реєстрації особи, як платника податку, останнім звітним (податковим) періодом є період, який розпочинається від дня, що настає за останнім днем попереднього податкового періоду та закінчується днем анулювання реєстрації. Також наголошено на тому, що свідоцтво платника ПДВ позивача за ІПН 57 анульоване 25.05.2016.

Таким чином, відмовляючи позивачеві у прийнятті поданої ним декларації з податку на додану вартість за вересень 2019 року, уповноваженою особою податкового органу не зважаючи на рішення суду, необґрунтовано відмовлено у прийнятті такої декларації із посиланням на положення п. 184.6 ст. 184 Податкового кодексу України. Враховуючи, що судом рішення про анулювання реєстрації ТОВ «Нікея-ЛТД» платником ПДВ визнано неправомірним, породжені ним юридичні наслідки є нікчемними, а тому у ГУ ДПС у м. Києві не було правових підстав не прийняти податкову декларацію, подану ТОВ «Нікея-ЛТД», саме з причини анулювання реєстрації ТОВ «Нікея-ЛТД» платником ПДВ.

У своєму відзиві на адміністративний позов відповідач зазначає, що відмова ТОВ «Нікея-ЛТД» у прийнятті декларації з ПДВ обумовлена порушенням останнім способу подання декларації, а саме поданням декларації у письмовій формі, а не у електронній, як то передбачено чинним на той момент податковим законодавством України.

Проте, у повідомленні ГУ ДПС у м. Києві від 08.10.2019 № 22673/10/26-15-55-05 не зазначено про порушення ТОВ «Нікея-ЛТД» щодо форми подачі декларації з ПДВ, отже зазначена інформація у повідомленні щодо анульованого свідоцтва платника ПДВ не відповідала дійсним обставинам.

Беручи до уваги викладене вище, суд переконаний, що оспорюване рішення, оформлене листом Головного управління ДПС у м. Києві від 08.10.2019 № 22673/10/26-15-55-05 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки не відповідає критеріям ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме свідчить про недотримання відповідачем принципів добросовісності та обґрунтованості, чим, зокрема, порушено право позивача знати визначену законом підставу неприйняття податкової декларації.

Щодо позовної вимоги про визнання незаконними дій заступника начальника ДПІ - начальника відділу надання адміністративних та інших послуг ДПІ у Печерському районі ГУ ДПС у м. Києві Сухачова Д.О., які полягають у підписанні ним листа на бланку Головного управління ДПС у м. Києві від 08.10.2019 вих. № 22673/10/26-15-55-05, то суд зазначає наступне.

Порядок подання податкової декларації до контролюючих органів визначений статтею 49 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п. 49.1 ст. 49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Пунктом 49.8 ст. 49 Податкового кодексу України встановлено, що прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Відповідно до п. 49.11 ст. 49 Податкового кодексу України у разі подання платником податків до контролюючого органу податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу, такий контролюючий орган зобов`язаний надати такому платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови: у разі отримання такої податкової декларації, надісланої поштою або засобами електронного зв`язку, - протягом п`яти робочих днів з дня її отримання; у разі отримання такої податкової декларації особисто від платника податку або його представника - протягом трьох робочих днів з дня її отримання.

Відповідно до пп. 14.1.137-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України уповноважена особа контролюючого органу - це посадова (службова) особа контролюючого органу, уповноважена керівником такого органу на виконання певних його функцій в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Судом встановлено, що наказом ГУ ДПС у м. Києві від 29.08.2019 № 66 (розміщений на веб-сайті за посиланням https://kyiv.tax.gov.ua/dfs-u-regioni/upovnovajeni-osobi-/73192.html) Сухачов Денис Олександрович - заступник начальника ДПІ у Печерському районі - начальник відділу надання адміністративних та інших послуг Головного управління ДПС у м. Києві, визначений уповноваженою особою ГУ ДПС у м. Києві щодо підписання від імені контролюючого органу, зокрема, письмових повідомлень про відмову у прийнятті податкової звітності (ст. 48 та ст. 49 ПКУ).

Згідно з п. 56.1 ст. 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Лист ГУ ДПС у м. Києві від 08.10.2019 № 22673/10/26-15-55-05 по своїй суті є рішенням суб`єкта владних повноважень про відмову у прийнятті податкової декларації, якому судом надано оцінку при розгляді цієї справи.

В той же час, дії - це активна поведінка контролюючого органу, яка має вплив на права, свободи та інтереси платників податків.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що не підлягають окремо захисту порушені права, свободи та законні інтереси позивача шляхом визнання незаконними дій уповноваженої особи ГУ ДПС у м. Києві, оскільки така особа ( Сухачов Д.О. ) мала компетенцію на підписання рішення від імені контролюючого органу, яке є предметом розгляду справи. Тобто, Сухачов Денис Олександрович не вчиняв окремих активних дій (окрім підписання саме рішення), що призвели до порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо визнання його дій незаконними дублюють позовну вимогу про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДПС у м. Києві від 08.10.2019.

У зв`язку з викладеним, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги щодо визнання незаконними дій заступника начальника ДПІ - начальника відділу надання адміністративних та інших послуг ДПІ у Печерському районі ГУ ДПС у м. Києві Сухачова Д.О., які полягають у підписанні ним листа на бланку Головного управління ДПС у м. Києві від 08.10.2019 вих. № 22673/10/26-15-55-05.

Щодо позовної вимоги про визнання з 10.09.2019 незаконною бездіяльності Головного управління ДПС у м. Києві, яка полягає у незбиранні, невнесенні, необробці та незберіганні інформації з одержаної податкової декларації з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць вересень 2019 року з додатками та доповненням до неї Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД», то суд дійшов до таких переконань.

Відповідно до п. 46.1 ст. 46 Податкового кодексу України податкова декларація, розрахунок, звіт - це документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Відповідно до пп. 49.18.1 п. 49.18 ст. 49 Податкового кодексу України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Відповідно до п. 49.3 ст. 49 Податкового кодексу України податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв`язку в електронній формі з дотриманням вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронні довірчі послуги».

Єдиною підставою для відмови у прийнятті податкової декларації засобами електронного зв`язку в електронній формі є недійсність кваліфікованого електронного підпису чи печатки такого платника податків, у тому числі у зв`язку із закінченням строку дії відповідного сертифіката відкритого ключа, за умови що така податкова декларація відповідає всім вимогам електронного документа і надана у форматі, доступному для її технічної обробки.

Відповідно до п. 49.4 ст. 49 Податкового кодексу України платники податків, що належать до великих та середніх підприємств, подають податкові декларації контролюючому органу в електронній формі з дотриманням вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронні довірчі послуги».

Податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі контролюючому органу всіма платниками цього податку з дотриманням вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронні довірчі послуги».

У разі припинення договору про визнання електронних документів з підстав, визначених законом, платник податків має право до складення нового договору подавати податкову звітність у спосіб, визначений підпунктами «а» і «б» пункту 49.3 цієї статті.

Контролюючим органам забороняється в односторонньому порядку розривати договір про визнання електронних документів.

Відповідно до п. 2 розділу ІІІ Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 № 21, податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

У разі припинення договору про визнання електронних документів з підстав, визначених законом, платник податків має право до складання нового договору подавати податкову звітність до контролюючого органу, в якому він перебуває на обліку як платник податку, в один із таких способів: 1) особисто платником податку або уповноваженою на це особою; 2) надсилати поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення.

На час виникнення спірних у цій справі правовідносин, подання електронної податкової звітності здійснювалося відповідно до вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронний цифровий підпис» та згідно Порядком обміну електронними документами з контролюючими органами, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 06.06.2017 № 557.

Відповідно до п. 3 розділу ІІ Порядку обміну електронними документами з контролюючими органами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 06.06.2017 № 557, автор створює електронні документи у строки та відповідно до порядку, що визначені законодавством для відповідних документів в електронному та паперовому вигляді, із зазначенням всіх обов`язкових реквізитів та з використанням надійного засобу ЕЦП, керуючись цим Порядком, а також Договором.

Примірний договір про визнання електронних документів міститься у додатку 1 до Порядку обміну електронними документами з контролюючими органами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 06.06.2017 № 557, зміст якого передбачає, що договір укладається між платником податків та конкретним контролюючим органом в особі начальника, на підставі якого податковий орган і здійснює приймання поданих електронних документів.

Зазначене дозволяє дійти висновку, що на момент виникнення правовідносин, для реалізації обов`язку передбаченого п. 49.4 ст. 49 Податкового кодексу України, платник податків повинен мати ЕЦП та чинний договір, укладений з конкретним податковим органом, який здійснює адміністрування податку на додану вартість.

У постанові від 26.02.2019 у справі № 826/23025/15 (адміністративне провадження № К/9901/19430/18) Верховний Суд акцентував увагу на тому, що на підставі Закону України від 31.07.2014 № 1621-VII пункт 49.4 статті 49 Податкового кодексу України доповнено абзацом 2, відповідно до якого податкова звітність з податку на додану вартість подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

Наведений імперативний припис передбачає обов`язок платника податку на додану вартість подавати звітність з цього податку лише в електронній формі.

Таким чином, згідно чинного на час спірних правовідносин законодавства, позивач був зобов`язаний подавати звітність з податку на додану вартість шляхом подання відповідної декларації в електронній формі. Невиконання позивачем цього обов`язку зумовлює правомірність відмови контролюючого органу у прийнятті податкової звітності, поданої з порушенням вимог закону.

Верховний Суд у постанові від 11.12.2018 у справі № 810/1711/17 (адміністративне провадження № К/9901/63300/18) зазначив, що платники податків вправі самостійно обирати один із зазначених способів подачі податкової декларації лише у тому випадку, якщо інше не передбачено нормами Податкового кодексу України. Враховуючи наявність імперативного обов`язку щодо подання податкової звітності з податку на додану вартість виключно в електронному вигляді, єдиний виняток передбачено змістом абзацу третього пункту 49.4 статті 49 Податкового кодексу України, а саме припинення дії попереднього договору на період до моменту складення нового договору.

Згідно з п. 49.9. ст. 49 Податкового кодексу України за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

Податкова декларація з податку на додану вартість за вересень 2019 року з додатками була подана позивачем до податкового органу на паперових носіях.

Зазначений факт сторонами не заперечується та підтверджується наявною в матеріалах справи копією декларації з податку на додану вартість за вересень 2019 року.

Проте, з матеріалів справи вбачається і той факт, що 22.12.2015 між ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві та ТОВ «Нікея-ЛТД» було укладено договір № 4 про визнання електронних документів. Натомість, матеріали справи не містять доказів, які би вказували на те, що договір втратив чинність у часі або був розірваний.

Отже, суд акцентує увагу на тому, що згідно чинного на час спірних правовідносин законодавства позивач був зобов`язаний подавати звітність з податку на додану вартість шляхом подання відповідної декларації в електронній формі. Невиконання позивачем цього обов`язку обумовлює правомірність бездіяльності ГУ ДПС у м. Києві, яка полягає у незбиранні, невнесенні, необробці та незберіганні інформації з одержаної на паперових носіях податкової декларації, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ГУ ДПС у м. Києві внести до баз даних інформаційних, телекомунікаційних та інформаційно-телекомунікаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, інформацію з одержаної податкової декларації з податку на додану вартість за звітний (податковий) період календарний місяць вересень 2019 року з додатками та доповненням до неї ТОВ «Нікея-ЛТД», то суд зазначає, що контролюючий орган (посадова особа) зобов`язаний перевірити дотримання платником податків усіх обов`язкових реквізитів, визначених пунктами 48.3, 48.4 статті 48 Податкового кодексу України, усіх вимог статті 49 Податкового кодексу України і лише після цього ухвалити рішення за результатами перевірки та прийняття/неприйняття податкової декларації з податку на додану вартість.

Суд акцентує увагу, що реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень частини другої статті 19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Верховний Суд у своїй постанові від 23.05.2018 у справі № 825/602/17 зазначив, що на законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Європи № R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому, заявлена позивачем позовна вимога є саме втручанням в дискреційні повноваження відповідача як контролюючого органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

Встановлюючи правило, що суд розглядає адміністративну справу в межах позовних вимог, встановлено виключення у вигляді можливості у суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, вони не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

З урахуванням тієї обставини, що для прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 Податкового кодексу України, що відноситься виключно до компетенції відповідача, та встановити чи дотримано при подачі декларації вимоги ст. 49 Податкового кодексу України, в т.ч. щодо форми подачі декларації, суд дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що належним способом захисту права позивача з урахуванням дискреційних функцій контролюючого податкового органу є прийняття рішення про зобов`язання відповідача-1 прийняти рішення за результатами перевірки та прийняття/неприйняття податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період вересень 2019 року, поданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» з додатками та доповненнями до неї.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Суд також враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», відповідно до яких адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, має саме податкове управління.

З огляду на все викладене вище та виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд доходить висновку, що позовні вимоги ТОВ «Нікея-ЛТД» підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається із платіжного доручення № 3087 від 24.04.2020, позивачем за подачу позову до Окружного адміністративного суду м. Києва було сплачено судовий збір у розмірі 4 204,00 грн.

З огляду на те, що суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, то відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1 підлягають судові витрати у формі судового збору у розмірі 2 102,00 грн.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» задовольнити частково.

2. Визнати незаконним та скасувати підписаний Сухачовим Д.О. на бланку Головного управління ДПС у м. Києві (адреса: 04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) лист (рішення) від 08.10.2019 вих. № 22673/10/26-15-55-05.

3. Зобов`язати Головне управління ДПС у м. Києві (адреса: 04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) прийняти рішення за результатами перевірки та прийняття/неприйняття податкової декларації з податку на додану вартість за звітний період вересень 2019 року, поданої Товариством з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» (адреса: 01021, м. Київ, вул. Мечникова, буд. 16, ідентифікаційний код 33546858).

4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у місті Києві (адреса: 04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» (адреса: 01021, м. Київ, вул. Мечникова, буд. 16, ідентифікаційний код 33546858) сплачений при поданні позовної заяви судовий збір у розмірі 2 102 (дві тисячі сто дві) грн.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко