Справа № 120/4412/20-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2020-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 листопада 2020 р. Справа № 120/4412/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ:

У Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області (далі - відповідач).

У позовній заяві ОСОБА_1 просила:

визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 за період з 18 квітня 2020 року до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом СОVID-19, із застосування обмеження встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 р № 294-ІХ;

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 на підставі частини 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18 квітня 2020 року до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом, без застосування обмеження встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 р. № 294-ІХ;

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць;

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що працює на посаді судді Вінницького міського суду Вінницької області. До складу її суддівської винагороди входить посадовий оклад в розмірі 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, регіональний коефіцієнт 1.1, надбавка за вислугу років 30 % від посадового окладу, доплата в розмірі 5% посадового окладу за зайняття адміністративної посади та щомісячна доплата в розмірі 10 % посадового окладу судді за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Позивачка вказала, що отримавши 30.04.2020 року суддівську винагороду за квітень 2020 року вона дізналась про те, що розмір її виплати не відповідає розміру установленому Законом.

Причиною зменшення розміру суддівської винагороди стало застосування відповідачем при її нарахуванні та виплаті норм Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, яким Закон України «Про Державний бюджет України па 2020 рік» доповнено статтею 29 такого змісту: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Застосування вказаного обмеження поширено у тому числі на виплату суддівської винагороди.

Закон від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ набрав чинності 18.04.2020, тобто, на думку позивачки, саме з цього часу відбувається порушення її права на отримання суддівської винагороди у розмірі, визначеному статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Обґрунтовуючи неправомірність дій відповідача щодо обмеження розміру суддівської винагороди позивачка зазначила, що вказаний Закон України № 553-ІХ від 13 квітня 2020 року про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» щодо зменшення розміру виплати суддівської винагороди не відповідає нормам Конституції України. Зокрема звернула увагу, що відповідно до статті 130 Конституції України розмір суддівської винагороди визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Крім цього, на думку позивачки, неправомірне обмеження розміру нарахованої та виплаченої їй суддівської винагороди суперечить національним та міжнародним стандартам гарантій незалежності суддів.

Ухвалою від 31.08.2020 відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 29.09.2020.

28.09.2020 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Мотивуючи відзив відповідач зіслався на те, що 13 квітня 2020 року Верховною Радою України прийнято Закон № 553-ІХ, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, а саме: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки».

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні суддівської винагороди.

Відповідач звернув увагу, що вказаний закон набрав чинності 18 квітня 2020 року, після опублікування його у газеті Голос України від 17.04.2020 № 68, та підлягав застосуванню до 28.08.2020 року, коли Конституційним Судом України було ухвалено рішення про визнання неконституційними його окремих норм.

Тому, з 18.04.2020 до 28.08.2020 суддям місцевих загальних судів Вінницької області, суддівська винагорода виплачувалася з врахуванням встановлених вищевказаних законом обмежень.

Відповідач просить врахувати, що Конституція України та жоден з законів України не надає суб`єктам владних повноважень (в тому числі й територіальному управлінню) права вибіркового застосування законів, не надає права вирішувати який закон є якісним, а який ні. Частина друга статті 19 Конституції України зобов`язує територіальне управління діяти на підставі в межах і в спосіб встановлений Конституцією та законами України. Відтак, у межах своїх повноважень територіальне управління не вправі надавати оцінки відповідності законів Конституції України та нормам міжнародного права, наведеним позивачем у позовній заяві, не вправі самостійно вирішувати колізії законодавства, визначаючи яка з норм права є пріоритетною.

Із урахуванням вказаних аргументів, відповідач вважає, що при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивачці він діяв правомірно.

У зв`язку із перебуванням судді у справі в період із 21.09.2020 по 08.10.2020 на лікарняному, підготовче судове засідання призначене на 29.09.2020 не відбулося. Датою наступного підготовчого судового засідання визначено 20.10.2020.

20.10.2020 на адресу суду від позивачки надійшла заява про уточнення позовних вимог. Мотивом подання цієї зави стало прийняттям Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 № 10-р/2020 (справа № 1-14/2020(230/20)). Цим рішенням визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), в тому числі положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами.

У заяві від 20.10.2020 позивачка просила:

визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 до 28.08.2020 року;

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області провести нарахування та виплату суддівської винагороди судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 на підставі частини 2 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18.04.2020 до 28.08.2020 року;

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць;

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.

У підготовчому судовому засіданні 20.10.2020 судом прийнято до розгляду заяву позивачки про уточнення позовних вимог, та вирішено остаточну редакцію позовних вимог вважати такою, що викладена у заяві.

20.10.2020 судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 17.11.2020.

У судове засідання 17.11.2020 представники сторін не прибули, хоча про дату, час та місце його проведення були повідомлені у встановленому Кодексом адміністративного судочинства України порядку.

При цьому, представником позивачки подано заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження без її участі.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи факт неявки представників сторін у судове засідання та відсутність перешкод для розгляду справи, визначених статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

Згідно ч. 5 ст. 250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Надавши оцінку аргументам сторін, що викладені у заявах по суті справи та поданим доказам, суд встановив таке.

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 10.02.2012 № 83/2012, позивачку призначено на посаду судді Ленінського районного суду м. Вінниці строком на 5 років (а.с. 14-17).

Указом Президента України «Про переведення суддів» від 21.09.2012 № 558/2012 позивачку переведено на посаду судді Вінницького міського суду Вінницької області (а.с. 18-19).

Указом Президента України «Про призначення суддів» від 07.09.2018 № 271/2018 року позивачку призначено на посаду судді Вінницького міського суду Вінницької області безстроково (а.с. 20-24).

На підставі наказу голови Вінницького міського суду Вінницької області від 14.02.2019 року № 8-к позивачці встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 30% посадового окладу (а.с. 25).

20.09.2019 ОСОБА_1 обрана заступником голови Вінницького міського суду Вінницької області (а.с. 26).

На підставі наказу голови Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2019 року № 62-к позивачці встановлено щомісячну доплату в розмірі 5 % посадового окладу судді за виконання обов`язків заступника голови Вінницького міського суду Вінницької області з 20 вересня 2019 року.

Наказом від 14.07.2020 № 66-к позивачці із 14.07.2020 встановлено щомісячну доплату до посадового окладу за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі 10 % від посадового окладу (а.с. 28).

Як зазначила позивачка у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, з 18.04.2020 до 28.08.2020 року включно, відповідачем була виплачена належна їй суддівська винагорода в розмірі, який не відповідав встановленому статтею 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06. 2016 № 1402-VIII.

Факт виплати позивачці суддівської винагороди в обмеженому розмірі відповідач не заперечував, однак обґрунтовуючи підстави обмеження, зіслався на Закон України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29, яка і встановила такі обмеження.

Відтак, спірним у межах розгляду цієї справи є питання правомірності нарахування та виплати позивачці суддівської винагороди у розмірі встановленому Законом України від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Визначаючись щодо вказаного питання суд враховує, що відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06. 2016 № 1402-VIII (далі - Закону № 1402-VIII), суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII, суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 135 Закону № 1402-VIII, до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків; більше 5 років - 20 відсотків; більше 10 років - 30 відсотків; більше 15 років - 40 відсотків; більше 20 років - 50 відсотків; більше 25 років - 60 відсотків; більше 30 років - 70 відсотків; більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Цілком таємно», - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності «Таємно», - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду (ч. 8 ст. 135 Закону №1402-VIII).

Відповідно до частини дев`ятої статті 135 Закону № 1402-VIII, обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

У рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016, Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У рішенні від 03.06.2013 № 3-рп/2013 у справі №1-2/2013, Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.

Така позиція Конституційного Суду України узгоджується з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Аналіз вищевказаних положень дає підстави суду дійти висновку про те, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з приписом частини другої статті 130 Конституції України, в силу якої розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Разом з тим, суд зазначає, що 12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної постанови змін, неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

18 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-IX, яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29.

Так, статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

Як встановлено із наданих позивачкою розрахункових листів про виплату їй суддівської винагороди, суддівська винагорода нарахована та виплачена позивачці з урахуванням обмежень, встановлених Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020.

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ зі змінами, абзацу дев`ятого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 13 квітня 2020 року № 553-ІХ.

Зокрема, в рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 № 10-р/2020 зазначено, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону № 294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Крім того, виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі -Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

В рішенні Конституційного суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 також констатовано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020). Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону № 294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.

Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Тобто, оспорюваними положеннями статті 29 Закону № 294 заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.

Також в зазначеному рішенні вказано, що Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша, друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130).

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема, їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Крім цього Конституційний Суд України дійшов висновку, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак такого роду обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Більш того, суд наголосив на тому, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди в силу ч. 2 статтею 130 Конституції України регламентується виключно статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що, в свою чергу, виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди норм інших Законів.

Суд зазначає, що доводи відповідача про те, що територіальне управління може проводити нарахування і виплати лише в рамках бюджетного законодавства України та в межах бюджетних асигнувань на поточний фінансовий рік, не спростовують висновки суду про необхідність застосування норм Конституції України та спеціального Закону №1402-VIII при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди.

Суд вважає, що обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом застосування Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами згідно Закону України № 553-ІХ від 13.04.2020, всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII, розпорядники бюджетних коштів - відповідач у цій справі вчинив дії, що порушують права та гарантії незалежності судді (позивачки у справі).

Отже, оскаржувані дії, що вчинені відповідачем як розпорядником бюджетних коштів, є протиправними, оскільки порушують норми частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII.

Щодо аргументу відповідача про те, що при виплаті позивачці суддівської винагороди із застосуванням обмеження встановленого ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (із змінами згідно Закону України № 553-ІХ від 13.04.2020) не порушено вимог статті 135 Закону №1402-VIII, адже враховано усі елементи винагороди, то суд оцінює їх критично, оскільки безспірним є той факт, що застосоване обмеження призвело до істотного зменшення суддівської винагороди позивачки, яку вона отримувала до 18.04.2020.

Посилання відповідача на рішення Конституційного Суду України щодо збалансованості бюджету України та щодо того, що соціально-економічні права громадян не є абсолютними, є неприйнятними, оскільки ці рішення не стосуються гарантій суддівської незалежності, однією з яких є суддівська винагорода.

Також посилання відповідача на рішення Ради суддів України є безпідставними, оскільки метою прийняття рішення № 22 від 24.04.2020 була не «легітимізація» встановленого Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020 обмеження суддівської винагороди, а реагування на факт набрання чинності Закону України від 13.04.2020 року № 553-ІХ, окремі положення якого, на думку органу суддівського самоврядування, є неконституційним (абзац 4 рішення), для того аби надавши роз`яснення, уникнути спірних питань у його застосуванні.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що здійснивши нарахування та виплату позивачці суддівської винагороди з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року з обмеженнями, передбаченими статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами внесеними Законом № 553-ІХ від 13.04.2020, відповідач вчинив протиправні дії, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги зобов`язального характеру, то така підлягає задоволенню із наступних мотивів.

По - перше, вказана позовна вимога є похідною від позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо здійснення нарахування та виплати позивачці суддівської винагороди з 18 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року з обмеженнями.

По - друге, чинність норм Закону № 553-ІХ від 13.04.2020 які встановлювали обмеження не може виправдовувати їх правомірність, адже як зазначалося, відповідач при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивачці повинен керуватися нормами частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону № 1402-VIII, які не зазнали змін у зв`язку із прийняттям Закону № 553-ІХ від 13.04.2020.

По - третє, як зазначив Конституційний Суд України в п. 4.3 рішення від 28.08.2020 № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20), обмеження виплат в тому числі суддівської винагороди є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак навіть в таких випадках, обмеження має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України. Відтак, згідно позиції Конституційного Суду України, право на компенсацію втрачених позивачкою у зв`язку із обмеженнями коштів, за обставин цієї справи, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, позовна вимога про зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату позивачці суддівської винагороди на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті за період з 18.04.2020 до 28.08.2020 року також підлягає задоволенню.

Водночас при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди за спірний період, відповідач повинен врахувати час перебування позивачки в період з 18.04.2020 до 28.08.2020 у щорічній відпустці, адже встановлені Законом № 553-ІХ від 13.04.2020 обмеження не поширювали свою дію на виплату суддівської винагороди за дні, у які суддя перебувала у відпустці.

Вирішуючи ініційоване позивачкою процесуальне питання про негайне виконання рішення суду в частині вимог про стягнення суддівської винагороди за один місяць суд керується такими мотивами.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання рішення

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його ухвалення, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів особи позивача.

Перелік рішень судів, які виконуються негайно передбачено ст. 371 КАС України. В силу п. 2 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Із вказаного формулювання, що міститься у процесуальному законі, суд доходить висновку, що до негайного виконання допускається рішення про «стягнення» виплат у відносинах публічної служби, а не рішення про зобов`язання до їх нарахування та виплатити. У випадку заявлення позивачем позовних вимог про стягнення виплат, суд повинен визначити суму стягнення за один місяць, та допустити рішення у цій частині до негайного виконання.

Однак, у межах цієї справи позивачкою обрано спосіб захисту своїх прав не у формі стягнення недоплачених їй сум суддівської винагороди, а про зобов`язання відповідача їх нарахувати та виплатити. Особливістю такого способу захисту є те, що розмір суддівської винагороди, що не доплачена позивачці у зв`язку із її неправомірним обмеженням повинен визначити відповідач при виконанні рішення суду у загальному порядку.

Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити й те, що передбачивши категорії справ, рішення у яких підлягають негайному виконанню, законодавець переслідував мету створити гарантії для забезпечення швидкого і реального захисту життєвоважливих прав та інтересів особи позивача у виняткових ситуаціях. Зокрема у тих випадках, коли незаконно звільнена особа у відносинах публічної служби позбавлена джерел доходів, чи в інших випадках, коли внаслідок порушення відповідачем закону про виплату грошового утримання у відносинах публічної служби, рівень доходів позивача істотно зменшився. Однак, як встановлено при розгляді цієї справи, 29.08.2020 позивачці відновлено виплату суддівської винагороди у повному розмірі, що вказує на те, що порушення її прав та законних інтересів на цей час припинилося у зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України рішення від 28.08.2020 № 10-р/2020 у справі № 1-14/2020(230/20).

Враховуючи вказані мотиви, ухвалене у цій справі рішення суду не підлягає негайному виконанню.

Щодо клопотання позивачки про зобов`язання відповідача подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення, то суд не вбачає підстав для його задоволення, оскільки при прийнятті рішення не встановлено обставин, які б ставили під сумнів добросовісність дій відповідача при виконанні покладеного судом обов`язку. Однак, у разі допущення відповідачем протиправної бездіяльності чи вчинення неправомірних рій у процесі виконання рішення у цій справі, ОСОБА_1 вправі ініціювати передбачені статтями 382 - 383 КАС України заходи судового контролю на стадії виконання прийнятого на її користь рішення.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 до 28.08.2020 року із застосуванням щомісячного обмеження її розміру на підставі ст. 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020.

Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області нарахувати та виплатити недоплачену за період з 18.04.2020 до 28.08.2020 року суддівську винагороду судді Вінницького міського суду Вінницької області Іщук Тетяні Павлівні на підставі статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з утриманням передбачених законом загальнообов`язкових платежів.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ;

Відповідач: Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області - вул. Р. Скалецького, 17, м. Вінниця, 21018, .

Суддя Богоніс Михайло Богданович