Справа № 1.380.2019.005897
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.005897 пров. № А/857/11894/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Томаса Пауля Вюнше на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року у справі за його позовом до Виконавчого органу Журавнівської селищної ради Жидачівського району Львівської області про зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Мартинюк В.Я.,

час ухвалення рішення 14 год 18 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 14 серпня 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2019 року Томас Пауль Вюнше звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив зобов`язати Виконавчий орган Журавнівської селищної ради Жидачівського району Львівської області (далі Виконком) провести реєстрацію місця його перебування згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон № 1382-IV) внести інформацію до реєстру територіальної громади.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року у справі № 1.380.2019.005897 у задоволенні позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що передбачених законодавством підстав для зобов`язання Виконкому внести інформацію до реєстру територіальної громади про реєстрацію місця перебування немає.

Позивач Томас Пауль Вюнше у поданій апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що дія Закону № 1382-IV поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, відповідно до їх прав та свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Приписи вказаного Закону не містять заборон реєстрації місця перебування для осіб, які не звернулися з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тому у реєстрації місця перебування для осіб, які не звернулися із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не може бути відмовлено по причині відсутності документа, до якого вноситься реєстрація місця перебування осіб, які звернулися з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що його місце проживання знаходиться у Федеративній Республіці Німеччина, однак це не стоїть у суперечності до реєстрації місця перебування в Україні, де він проводить менше 180 днів на рік. Відтак, реєстрація в Україні це реєстрація місця перебування, а не реєстрація місця проживання.

Наполягає на тому, що посилання відповідача на реєстрацію іноземців згідно із Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у даній справі є безпідставним, оскільки така реєстрація не суперечить та не заміняє реєстрацію місця перебування згідно із Законом № 1382-IV та не може бути підставою для відмови у реєстрації місяця перебування.

Наполягає на тому, що згідно із приписами абзацу 10 статті 3 Закону № 1382-IV реєстрація здійснюється, насамперед, внесенням інформації до реєстру територіальної громади з подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку, а не шляхом внесення відомостей до довідки про звернення за захистом в Україні, як це тлумачить суд першої інстанції. Наявність у нього посвідки на постійне проживання в Україні не обмежує його у реєстрації місця перебування.

Суд на підставі розгляду цієї справи не може обґрунтувати висновок, що відсутність реєстрації місця перебування не перешкоджає позивачу у ефективному доступі до правової системи, оскільки доступ до суду залежить від зареєстрованого у встановленому законом порядку місця перебування.

Окрім того, такого обґрунтування причини відмови у реєстрації місця перебування на заяву від 10 вересня 2018 року, як порушення порядку звернення позивача для реєстрації його місця перебування, Виконкомом не зазначено.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача Виконком підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач Томас Пауль Вюнше у судовому засіданні апеляційного суду підтримав подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позову у повному обсязі.

Представник Виконкому, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 07 вересня 2018 року Томас Пауль Вюнше звернувся до Виконкому з клопотанням про реєстрацію його місця перебування, яке було відхилене у зв`язку з відсутністю документів, які додаються до такого клопотання.

Такі дії суб`єкта владних повноважень оскаржувались у суді.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року у справі № 1.380.2019.001325 позов було задоволено частково та зобов`язано Виконком повторно розглянути заяву позивача.

У травні 2019 року Томас Пауль Вюнше вдруге звернувся до відповідача із клопотанням від 10 травня 2019 року щодо розгляду заяви про реєстрацію його місця перебування. Листом від 17 травня 2019 року № 248 відповідач відмовив у його задоволенні з огляду на те, що позивач не подав документів, передбачених Правилами реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року.

Не погодившись із такими діями Виконкому, Томас Пауль Вюнше звернувся до адміністративного суду і позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно із преамбулою Закону № 1382-IV цей Закон відповідно до Конституції України регулює відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Приписами статті 1 Закону № 1382-IV встановлено, що його дія поширюється на громадян України, а також на іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, відповідно до їх прав та свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до частини 2 статті 2 вказаного Закону реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

У статті 3 Закону № 1382-IV наведено визначення термінів, що у ньому вживаються, та їх значень, відповідно до яких:

місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік;

місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини;

орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради;

документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист;

документ, до якого вносяться відомості про місце перебування, - довідка про звернення за захистом в Україні;

реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Таким чином, апеляційний наголошує на тому, що приписами статті 3 Закону № 1382-IV оформлення місця перебування особи пов`язується із можливістю внесенням відповідних відомостей лише у довідку про звернення за захистом в Україні.

Частиною 5 Закону № 1382-IV передбачено, що законними підставами перебування на території України є:

для громадян України - належність до громадянства України;

для іноземців та осіб без громадянства - підстави, встановлені Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно із частиною 18 статті 5 Закону № 1382-IV реєстрація та продовження реєстрації тимчасового перебування іноземців, осіб без громадянства здійснюються відповідно до законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Приписами статті 10 Закону № 1382-IV встановлено, що правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Правила реєстрації місця проживання затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» (далі Правила № 207)

При цьому можливість реєстрації місця перебування окремо регламентована пунктом 25 Правил № 207, відповідно до якого реєстрація місця перебування осіб, що звернулися за захистом в Україні із заявою за формою згідно з додатком 8, здійснюється на визначений законом строк на підставі документів, визначених пунктом 18 цих Правил (крім квитанції про сплату адміністративного збору). Відомості про реєстрацію місця перебування вносяться до довідки про звернення за захистом в Україні, зразок якої затверджується наказом МВС.

На підставі системного аналізу наведених правових норм суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що приписи Закону № 1382-IV та Правил № 207 розрізняють поняття «місце проживання» та «місце перебування», а також розрізняють підстави, за яких є можливим проведення реєстрації місця проживання та місця перебування громадян, іноземців та осіб без громадянства. При цьому наведеними приписами Закону № 1382-IV та Правил № 207 проведення реєстрації місця перебування пов`язується із набуття статусу особи, яка звернулася за захистом в Україні.

Визначення поняття довідки про звернення за захистом в Україні міститься у пункті 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон № 3671-VI), відповідно до якого це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Пунктом 8 частини 1 статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом;

Як свідчать матеріали справи, громадянин Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_1 Вюнше перебуває в Україні на законних підставах відповідно до посвідки на постійне проживання ІН НОМЕР_1 , виданої 21 лютого 2013 року.

Позивач не заперечує того, що статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, в Україні не набув та відповідної довідки не має.

При цьому з огляду на зміст позовної заяви та вимог, викладених у апеляційній скарзі, Томас Пауль Вюнше наполягає на зобов`язанні у судовому порядку Виконкому зареєструвати саме місце його перебування, а не місце проживання в Україні.

Разом із тим, на переконання апеляційного суду, самі лише приписи статті 1 Закону № 1382-IV не дають правових підстав для прийняття судом рішення про зобов`язання Виконкому зареєструвати місце перебування позивача, оскільки вказаним Законом врегульовано, зокрема, як питання реєстрації місця проживання, так і реєстрації місця перебування різних категорій осіб з урахуванням особливостей їх правового статусу.

Щодо дотримання процедури реєстрації місця перебування особи апеляційний суд звертає увагу на таке.

Як вже зазначалося, пунктом 25 Правил № 207 передбачено можливість реєстрації місця перебування осіб на підставі документів, визначених пунктом 18 цих Правил (крім квитанції про сплату адміністративного збору).

Відповідно до пункту 18 Правил № 207 для реєстрації місця проживання особа або її представник подає:

1) заяву за формами, наведеними відповідно у додатках 6, 7 або 8;

2) документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження. Реєстрація місця проживання дітей, які є іноземцями чи особами без громадянства, здійснюється за умови внесення даних про дітей до посвідки на постійне або тимчасове проживання їх батьків та копії свідоцтва про народження. Документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами;

3) квитанцію про сплату адміністративного збору (у разі реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з попереднього місця проживання адміністративний збір стягується лише за одну послугу);

4) документи, що підтверджують:

право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників);

право на перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи, - довідка про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи за формою згідно з додатком 9, копія посвідчення про взяття на облік бездомної особи, форма якого затверджується Мінсоцполітики (для осіб, які перебувають на обліку у цих установах або закладах);

проходження служби у військовій частині, адреса якої зазначається під час реєстрації, - довідка про проходження служби у військовій частині, видана командиром військової частини за формою згідно з додатком 10 (для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби);

5) військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку);

6) заяву про зняття з реєстрації місця проживання особи за формою згідно з додатком 11 (у разі здійснення реєстрації місця проживання одночасно із зняттям з реєстрації попереднього місця проживання).

У разі подання заяви представником особи, крім зазначених документів, додатково подаються:

документ, що посвідчує особу представника;

документ, що підтверджує повноваження особи як представника, крім випадків, коли заява подається законними представниками малолітньої дитини - батьками (усиновлювачами).

Одночасно суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що за приписами пункту 11 Правил № 207 орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо особа не подала необхідних документів або інформації.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому наявне у матеріалах справи клопотання позивача від 10 травня 2019 року (а..с. 13) у додатку не містить переліку передбачених у пункті 18 Правил № 207 документів.

Окрім того, суд апеляційної інстанції додатково звертає увагу на те, що відповідно до частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Таким чином, наведена правова норма свідчить про те, що необхідною передумовою для зобов`язання адміністративним судом суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії на користь фізичної чи юридичної особи є визнання судом протиправною бездіяльності відповідача, що спричинила порушення прав, свобод або законних інтересів позивача.

Разом із тим, позовна заява Томаса Пауля Вюнше, що розглядається, містить лише вимогу про зобов`язання Виконкому провести реєстрацію місця його перебування згідно із Законом № 1382-IV внести інформацію до реєстру територіальної громади, однак не містить будь-яких вимог щодо визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача.

При цьому за правилами частини 5 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Томаса Пауля Вюнше залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року у справі № 1.380.2019.005897 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 19 листопада 2020 року.