Справа № 2а-3204/12/0970
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 2а-3204/12/0970 пров. № А/857/10644/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківської області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Парктур» до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

суддя у І інстанції Микитин Н.М.,

час ухвалення рішення 11 год 55 хв,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 20 липня 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Парктур» (далі ТОВ «Парктур») звернулося до суду із адміністративним позовом, у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення (далі ППР) Державної податкової інспекції у м. Яремче Івано-Франківської області Державної податкової служби (далі ДПІ) від 26 липня 2011 року:

- № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток (далі ПНП) у розмірі 13 877 182,00 грн, у тому числі 13 877181,00 грн за основним платежем та 1,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями;

- № про зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування ПНП у розмірі 135 050,00 грн за основним платежем.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 січня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2015 року, адміністративний позов ТОВ «Парктур» було задоволено.

Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2020 року постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 січня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2015 року скасовано, а справу № 2а-3204/12/0970 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року позов ТОВ «Парктур» задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що висновки контролюючого органу про нереальність (безтоварність) господарських операцій позивача із контрагентами ТОВ «Ресурсна компанія» та ТОВ «Вест-Траст» ґрунтуються на припущеннях і були спростовані у ході розгляду справи. Тому оспорювані ППР від 26 липня 2011 року № та № є протиправними і їх слід скасувати.

Головне управління ДПС в Івано-Франківської області правонаступник ДПІ у поданій апеляційній скарзі просило скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ТОВ «Парктур» відмовити у повному обсязі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що під час проведеної ДПІ планової виїзної перевірки позивача, результати якої оформлено актом від 07 липня 2012 року № 282/22-32145510, було встановлено завищення валових витрат за період 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року у сумі 55 508 723,00 грн, а також завищення витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування ПНП, за період з 01 квітня 2011 року по 31 грудня 2011 року на загальну суму 135050,00 грн.

Так, договір між ТОВ «Парктур» (Замовник) та ТОВ «Ресурсна компанія» на обслуговування від 26 березня 2009 року № 01/26-К не носив реального характеру з огляду на те, що ТОВ «Ресурсна компанія» у лютому 2011 року придбала товари, роботи та послуги у ТОВ «Промтехметал», які у подальшому були реалізовані, зокрема, ТОВ «Парктур».

Вироком від 26 грудня 2012 року у кримінальній справі № 1319/5265/2012 встановлено, що ТОВ «Промтехметал» проводило транзитні фінансові потоки, спрямовані на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов`язання, через посередників з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту.

Окрім того, перевіркою діяльності ТОВ «Ресурсна компанія» встановлена відсутність у вказаного товариства основних засобів та виробничих можливостей для реалізації мети, покладеної в основу договору 26 березня 2009 року № 01/26-К.

Також проведеною контролюючим органом перевіркою (акт від 07 липня 2012 року № 282/22-32145510) було встановлено укладення ТОВ «Вест-Траст» (Орендодавець) із ТОВ «Парктур» (Орендар) договору суборенди від 01 жовтня 2009 року № 10/09-ПТ майна туристичного комплексу «Буковель» (будинки мобільні, будівлі підвісної канатної дороги, телевізори, холодильники, ліжка, штори, картини та інші), майнового комплексу «Едельвейс».

Проте, згідно з актом ДПІ в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 05 квіиня 2011 року № 818/233/ в результаті приведення невиїзної документальної позапланової перевірки ТОВ «Вест-Траст» з питань дотримання вимог податкового валютного та іншого законодавства за січень 2011 року встановлено, що ТОВ «Вест-Траст» створено для діяльності, спрямованої на здійснення операцій, пов`язаних із наданням податкової вигоди для третіх осіб із використанням фінансово-грошових потоків контрагентів, які не виконують своїх податкових зобов`язань, не звітують до податкових органів та здійснюють свої операції через таких же посередників. Фактично у періоді, що перевірявся, ТОВ «Вест-Траст» фінансово-господарською діяльністю не займалося, а здійснювало діяльність, спрямовану на проведення операцій, пов`язаних із наданням податкової вигоди третім особам, у тому числі і ТОВ «Парктур», з метою штучного формування податковою кредиту.

Відтак, на думку скаржника, за результатами розгляду акта перевірки від 07 липня 2012 року № 282/22-32145510 ДПІ 26 липня 2012 року правомірно прийняло оспорювані позивачем ППР № та № .

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ТОВ «Парктур» підтримало доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечило обґрунтованість апеляційних вимог та просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник ГУ ДПС у судовому засіданні апеляційного суду підтримала подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник ТОВ «Парктур» у ході апеляційного розгляду заперечив обґрунтованість вимог апелянта. Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ДПІ було проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «Парктур» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року, результати якої оформлено актом від 07 липня 2012 року № 282/22-32/32145510.

У ході перевірки контролюючим органом зроблено висновок про встановлення порушення позивачем:

- підпункту 5.2.1 пункту 5.2 та підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (далі Закон № 334/94-ВР), внаслідок чого було занижено до сплати ПНП у сумі 13 877 180, 75 грн за І квартал 2011 року;

- підпункту 138.1.1, пунктів 138.4, 138.6 статті 138 Податкового кодексу України (далі ПК), внаслідок чого було завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування з ПНП у сумі 135 050,00 грн за II-IV кварталb 2011 року.

На підставі висновків, викладених у вказаному акті перевірки, ДПІ прийняло оспорювані ППР від 26 липня 2011 року № та № .

ТОВ «Парктур» оскаржило вказані ППР у адміністративному порядку, подавши скаргу від 03 серпня 2012 року за вихідним №0308/12-юр, однак рішенням Державної податкової служби в Івано-Франківській області від 01 жовтня 2012 року №1449/10/10-319/193/624 його вимоги були залишені без задоволення, а ППР від 26 липня 2012 року ДПІ № та № без змін.

Відтак, ТОВ «Парктур» звернувся за захистом своїх прав до адміністративного суду, подавши позов, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На переконання апеляційного суду, виходячи із матеріалів справи та правових позицій сторін, що викладені у заявах по суті справи, слід дійти висновку, що суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки обґрунтованості висновків контролюючого органу про нереальність господарських операцій ТОВ «Парктур» із контрагентами ТОВ «Вест-Траст» та ТОВ «Ресурсна компанія», що були предметом проведеної відповідачем перевірки.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами та вимоги до таких документів передбачено приписами пункту 1.2 статті 1, підпунктів 2.1, 2.4, 2.15, 2.16 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за № 168/704, статей 2, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

Згідно підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 № 334/94-ВР не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

За правилами підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 ПК (тут і надалі у редакції на час виникнення спірних правовідносин) витрати операційної діяльності включають:

собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку;

витрати банківських установ, до яких відносяться:

а) процентні витрати за кредитно-депозитними операціями, в тому числі за кореспондентськими рахунками та коштами до запитання, цінними паперами власного обігу;

б) комісійні витрати, в тому числі за кредитно-депозитними операціями, розрахунково-касове обслуговування, інкасацію та перевезення цінностей, операціями з цінними паперами, операціями на валютному ринку, операціями з довірчого управління;

в) від`ємний результат (збиток) від операцій з купівлі/продажу іноземної валюти та банківських металів;

г) від`ємне значення курсових різниць від переоцінки активів та зобов`язань у зв`язку зі зміною офіційного курсу національної валюти до іноземної валюти відповідно до підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу;

ґ) суми страхових резервів, сформованих у порядку, передбаченому статтею 159 цього Кодексу;

д) суми коштів (зборів), внесені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

е) витрати з придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги (факторинг);

є) витрати, пов`язані з реалізацією заставленого майна;

ж) інші витрати, прямо пов`язані зі здійсненням банківських операцій та наданням банківських послуг;

з) інші витрати, передбачені цим розділом.

Згідно із пунктом 138.4 статті 138 ПК витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Пунктом 138.6 статті 138 ПК встановлено, що собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Відповідно до матеріалів справи, 26 березня 2009 року між ТОВ «Парктур» (Замовник) та ТОВ «Ресурсна компанія» (Виконавець) було укладено договір на обслуговування №01/26-К, за умовами якого Виконавець зобов`язувався надавати послуги (виконувати роботи) щодо обслуговування об`єктів (майна) Замовника за адресою с. Паляниця Яремчанської міської ради Івано-Франківської області (ТК «Буковель»). Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2011 року.

На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем було надано:

акт здачі-приймання наданих послуг від 28 лютого 2011 року, згідно якого ТОВ «Ресурсна компанія» надало ТОВ «Парктур» у період з 01 лютого 2011 року по 28 лютого 2011 року включно послуги з генерального прибирання номерів, чистки і миття крісел канатних доріг;

акт здачі-приймання наданих послуг від 30 червня 2011 року, відповідно до якого ТОВ «Ресурсна компанія» надало ТОВ «Парктур» у період з 01 червня 2011 року по 30 червня 2011 включно послуги з генерального прибирання номерів;

податкові накладні № 31 від 28 лютого 2011 року на суму вартості наданих послуг у загальному розмірі 630 471,55 грн, у т.ч. ПДВ 105 078,59 грн та № 31 від 30 червня 2011 року на суму вартості наданих послуг у загальному розмірі 162 057,98 грн, у т.ч. ПДВ 27009,66 грн.

Оплата за надані ТОВ «Ресурсна компанія» послуги підтверджується платіжними доручення № 680 від 21 лютого 2011 року на суму 400 000,00 грн; № 685 від 23 лютого 2011 року на суму 300 446,00 грн; № 859 від 26 квітня 2011 на суму 400 000,00 грн; № 777 від 01 квітня 2011 року на суму 5465,00 грн; № 888 від 05 травня 2011 року на суму 400 000,00 грн; № 870 від 28 квітня 2011 року на суму 400 000,00 грн; № 900 від 13 травня 2011 року на суму 261 657,35 грн; № 894 від 10 травня 2011 на суму 450 000,00 грн; № 1137 від 05 серпня 2011 року на суму 235 849,00 грн; № 1050 від 13 липня 2011 року на суму 285 399,00 грн; № 1237 від 30 вересня 2011 року на суму 144 556,45 грн.

Висновки контролюючого органу щодо господарських операцій ТОВ «Парктур» із ТОВ «Ресурсна компанія», відповідно до яких позивачем було завищено витрати, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, у ІІ кварталі 2011 року в сумі 135050,00 грн, ґрунтується на твердженні про їх нереальність (безтоварність), оскільки у контрагента позивача та його постачальників відсутні необхідні трудові ресурси, складські приміщення, виробничі потужності, а також на висновках, відображених у акті перевірки ДПІ № 550/23-32145510 від 21 листопада 2011 року.

При цьому суд першої інстанції з урахуванням приписів частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України слушно звернув увагу на те, що господарські операції між ТОВ «Парктур» та ТОВ «Ресурсна компанія» за червень 2011 року були предметом дослідження у судовій справі № 2a-484/12/0970, у рамках якої позивачем оскаржувалося ППР № від 07 грудня 2011 року про зменшення позивачу розміру від`ємного значення ПДВ у сумі 27009,66 грн за червень 2011 року по ланцюгу з контрагентом постачальником - ТОВ «Ресурсна компанія», прийняте на підставі висновків акту перевірки ДПІ № 550/23-32145510 від 21 листопада 2011 року. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2012 року у справі № 2a-484/12/0970, яка набрала законної сили 25 листопада 2014 року, позов ТОВ «Парктур» було задоволено та встановлено надання послуг позивачу ТОВ «Ресурсна компанія» за червень 2011 року.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що доводи контролюючого органу щодо розривів у ланцюгу постачання ТОВ «Ресурсна компанія» із контрагентами ТОВ «Сталевий дім» та ТОВ «Промтехметал» не можуть вказувати на ненадання ТОВ «Ресурсна компанія» послуг позивачу, оскільки непідтвердження операцій за ланцюгом постачання, так само як і податкова інформація про інші порушення податкової дисципліни, допущені контрагентом платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року у справі № 826/6245/18).

Одночасно апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що встановлені вироком Сихівського районного суду м. Львова від 26 грудня 2012 року № 1319/5265/2012 обставини не можуть бути враховані, оскільки не стосуються господарських відносин, що є предметом дослідження у цій адміністративній справі.

Щодо оцінки судом першої інстанції господарських операцій ТОВ «Парктур» із контрагентом ТОВ «Вест-Траст» суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Як свідчать матеріали справи, ТОВ «Парктур» на підставі договору суборенди №10/09-ПТ від 01 жовтня 2009 року та додатків до нього, отримало від ТОВ «Вест-Траст» майно туристичного комплексу «Буковель» (будинки мобільні, будівлі підвісної канатної дороги, телевізори, холодильники, ліжка, штори, картини та інше), майновий комплекс «Едельвейс» (акт передачі майна в суборенду від 01 жовтня 2009 року №1-10/09-ПТ).

Відповідно до актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) ТОВ «Парктур» було надано послуги оренди майна за період січень-лютий 2011 року на загальну суму 65 980 000 грн.

Оплата за надані послуги підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями № 148 від 30 вересня 2010 року на суму 9 447 254,00 грн, № 5745 від 30 липня 2010 року на суму 9 590 000,00 грн, № 352 від 30 листопада 2010 року на суму 4 600 000,00 грн, № 230 від 29 жовтня 2010 року на суму 3 144 041,65 грн, № 461 від 29 грудня 2010 року на суму 3 400 000,00 грн, № 430 від 21 грудня 2010 року на суму 1 200 000,00 грн, № 694 від 25 лютого 2011 року на суму 6 210 000,00 грн, № 592 від 27 січня 2011 року на суму 8 680 000,00 грн, № 868 від 28 квітня 2011 року на суму 2 000 000,00 грн, № 757 від 29 квітня 2011 року на суму 6 235 000,00 грн, № 865 від 28 квітня 2011 року на суму 5 330 000,00 грн, № 926 від 30 травня 2011 року на суму 11 050 000,00 грн, № 1096 від 28 липня 2011 року на суму 2 440 000,00 грн.

Про відсутність заборгованості позивача перед ТОВ «Вест-Траст» свідчить договір від 31 жовтня 2012 року № 31/1012-ІІ, укладений між ТОВ «Парктур» та ТОВ «Вест-Траст», про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічної однорідної вимоги.

При цьому судом безспірно встановлено, що юридична особа ТОВ «Вест-Траст» 12 вересня 2007 року була зареєстрована виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради м. Дніпропетровська і у період, що перевірявся, вказане товариство було платником ПДВ відповідно до свідоцтва № 100161699 від 30 січня 2009 року.

Висновки контролюючого органу, які лягли в основу оспорюваного ППР № від 26 липня 2012 року, обґрунтовані матеріалами перевірки ДПІ в Бабушкінському районі Дніпропетровської області (акт перевірки № 818/233/ НОМЕР_1 від 05 квітня 2011 року) щодо взаємовідносин ТОВ «Вест-Траст» та ТОВ «Інфостар» за період квітень 2010 року, лютий 2011 року. При цьому відповідачем зроблено висновок, що господарська діяльність ТОВ «Вест-Траст» є неможливою через відсутність майна, трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій, а отже ТОВ «Парктур» безпідставно віднесено до складу валових витрат витрати з оплати наданих послуг суборенди за січень-лютий 2011 року.

Разом із тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 червня 2011 року у справі № 2а/0470/5677/11 було задоволено позов ТОВ «Вест-Траст» та визнано протиправними дії ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська щодо призначення та проведення документальної невиїзної позапланової перевірки ТОВ «Вест-Траст» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період січень 2011 року і складення акту перевірки № 818/233/35395395 від 05 квітня 2011 року. Визнано протиправними дії ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська, які полягають у визнанні правочинів, здійснених ТОВ «Вест-Траст» за період січень 2011 року по ланцюгу з контрагентами - покупцями та постачальниками такими, що вчинені з порушенням частини 1 статті 203, 215, 216, 228 Цивільного кодексу України в частині недодержання в момент вчинення правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (п. 5 ст. 203 ЦК України). Визнано протиправними дії ДПІ у Бабушкінському районі м.Дніпропетровська, які полягають у направленні акту перевірки №818233/35395395 від 05 квітня 2011 року до ДПІ у містах та районах за місцезнаходженням контрагентів для здійснення відповідних заходів згідно вимог чинного законодавства України.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що акт перевірки №818/233/35395395 від 05 квітня 2011 року ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська не може бути визнаний судом як належний та допустимий доказ при обґрунтуванні правової позиції відповідача у цій справі.

Одночасно судом першої інстанції з урахуванням приписів частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України доречно врахував висновки, викладені у інших судових рішеннях.

Так, постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2011 року у справі № 2a-2250/11/0970, яка набрала законної сили 04 листопада 2014 року, визнано нечинним і скасовано ППР ДПІ № від 27 травня 2011 року, прийнятого на підставі акту перевірки від 15 квітня 2011 року № 124/23/32145510 щодо завищення податкового кредиту та заниження ПДВ за правочинами, здійсненими за період січень 2011 року по ланцюгу з контрагентами постачальниками ТОВ «Вест Траст», та встановлено реальність виконання договору із ТОВ «Вест-Траст».

Окрім того, постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 січня 2012 року у справі № 2a-2977/11/0970, яка набрала законної сили 13 травня 2014 року, встановлено реальність господарських операцій TOB «Парктур» із TOB «Вест-Траст» у лютому 2011 року та скасовано ППР № від 25 червня 2011 року, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на 7 240 385,00 грн за результатами перевірки, оформленої актом від 07 червня 2011 року №185/23/32145510.

Водночас, постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 січня 2012 року у справі № 2a-2976/11/0970, яка набрала законної сили 19 вересня 2013 року, було встановлено реальність господарських операцій TOB «Парктур» та ТОВ «Ресурсна компанія» за лютий 2011 року, визнано протиправним та скасовано ППР № від 25 червня 2011, прийняте на підставі висновків акту перевірки № 187/23-32145510 від 08 червня 2011 року.

Таким чином, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що виходячи із приписів частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, встановленні вказаними судовими рішеннями обставини щодо реальності господарських відносин між ТОВ «Парктур» та ТОВ «Вест-Траст» у січні-лютому 2011 року та між ТОВ «Парктур» та ТОВ «Ресурсна компанія» у лютому 2011 року є преюдиційними та доказуванню не підлягають.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що припускаючи, що певні матеріали могли бути передані, а роботи виконані іншими контрагентами позивача за спірний період, придбані в необлікованому порядку чи здійснені власними силами за рахунок робочої сили власних працівників, відповідач не вказав якими саме суб`єктами господарювання здійснено таке постачання товарів і виконання робіт, якими ідентичними по кількості, сумі і характеристиці бухгалтерськими документами із іншими постачальниками і контрагентами сформовано податковий облік позивача на спірну суму податкового кредиту з ПДВ і обліковано валові витрати.

Відповідач не звертався до суду із позовом про визнання недійсними правочинів, укладених позивачем з контрагентами, та не довів того, що правочини було вчинено позивачем з метою безпідставного формування податкового кредиту з ПДВ та отримання бюджетного відшкодування, а також завищення витрат.

При цьому відповідно до приписів податкового законодавства обчислення, декларування та/або сплата суми податку та збору є персональним податковим обов`язком кожного окремого платника податків, який і несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку. За умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його контрагента, для одержання незаконної податкової вигоди він не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу, з огляду на принцип індивідуальної відповідальності платника у сфері податкових правовідносин.

Окрім того, поняття «добросовісний платник», що вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування та податкового законодавства, а тому можливі порушення податкового законодавства з боку контрагента-постачальника, за відсутності доказів протиправної змови учасників операцій з метою отримання позивачем (покупцем) необґрунтованої податкової вигоди, не є безумовною підставою для висновку про порушення саме покупцем вимог податкового законодавства та позбавлення його права сформованих податкових вигод за фактично вчиненою операцією.

Наявність інформації про відсутність у спірних контрагентів матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ними господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

Щодо доводів контролюючого органу про відсутність у контрагентів позивача можливості здійснювати господарські операції через відсутність у достатньої кількості матеріально-технічних та трудових ресурсів, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов`язань платника у залежність від наявності чи відсутності основних фондів або спеціальних дозволів у останніх. Платник не несе відповідальності за дії всіх підприємств та організацій, що беруть участь у багатостадійному процесі сплати податків до бюджету. Податкові органи не вправі тлумачити поняття добросовісності платника як таке, що породжує у останнього додаткові обов`язки, не передбачені чинним законодавством.

Окрім того, у комерційній діяльності щодо виконання робіт та послуг не завжди вимагається наявність задекларованих власних основних засобів та значної кількості персоналу, звичаями ділового обороту встановлені й інші можливості залучення матеріальних ресурсів без реєстрації в уповноважених органах (як-от на умовах оренди, найму за цивільними договорами тощо).

Інформаційні бази даних податкового органу та узагальнена податкова інформація не мають статусу офіційних і можуть містити помилки, які впливають на правовий статус платника податку, а тому не є належними доказами у справі. Чинним законодавством також не передбачена належність таких баз до засобів доказування.

Принагідно суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії за неправомірні дії іншої компанії підтверджується усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Так, ЄСПЛ у п. 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» зазначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Згідно із правовою позицією ЄСПЛ, викладеною у рішенні від 22 січня 209 року у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03), платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

У пункті 38 рішення ЄСПЛ у справі «Інтерсплав проти України» від 9 січня 2007 року Суд вказав на те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію ЄСПЛ, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Івано-Франківської області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі № 2а-3204/12/0970 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 20 листопада 2020 року.