Справа № 360/1529/20
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2020-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2020 року справа №360/1529/20

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів: Блохіна А.А., Геращенка І.В., секретаря судового засідання Тішевського В.В., представника позивача Тарасенка О.В., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 та Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 р. (у повному обсязі складено 22 травня 2020 року у м. Сєвєродонецьк) у справі № 360/1529/20 (головуючий І інстанції суддя О.В. Ірметова) за позовом ОСОБА_2 до Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса, Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

13 квітня 2020 року ОСОБА_2 (далі позивач) звернулась до суду з позовною заявою до Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса (відповідач 1), Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області (відповідач 2), Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області (відповідач 3) (далі відповідачі) про визнання протиправними дій відповідача 1, що полягали у забороні їй в`їзду на тимчасово окуповану територію, починаючи з 27.03.2020 року; стягнення на її користь з відповідача 1 відшкодування моральної шкоди, спричиненою забороною в`їзду їй на тимчасово окуповану територію, у розмірі 5000 грн.; визнання бездіяльності відповідача 2 та відповідача 3 протиправною, що полягала у ненаданні позивачу харчування і тимчасового житла для проживання; зобов`язання відповідача 2 та відповідача 3 солідарно невідкладно надати їй тимчасове житло для проживання і забезпечити триразове харчування; стягнути з відповідача 2 та відповідача 3 солідарно відшкодування моральної шкоди, спричиненої їй внаслідок відмови у наданні харчування і тимчасового житла для проживання, у розмірі 14000, 00 грн.; вирішити питання судових витрат (т. 1 а.с. 1-11).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області щодо ненадання ОСОБА_2 харчування та тимчасового житла для проживання.

Стягнуто з Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області (ідентифікаційний код: 04335766, місцезнаходження: 93600, Луганська обл., Станично-Луганський район, селище міського типу Станиця Луганська, вулиця Центральна, будинок 52) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 14000,00 грн. (чотирнадцять тисяч гривень 00 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць з відрахуванням обов`язкових податків та зборів допущено до негайного виконання.

Вирішено питання судових витрат (т. 1 а.с. 145-153).

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні позовних вимог до Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса і ухвалити нове рішення у відповідній частині шляхом задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів зазначає, що суд першої інстанції надав оцінку правомірності дій відповідача 1 без дослідження нормативного акту, яким в районі проведення Операції об`єднаних сил був призупинений пропуск осіб та транспортних засобів через контрольно-пропускні пункти в`їзду-виїзду на тимчасово окуповані території Донецької та Луганської областей, тобто зробив висновки про правомірність дій відповідача 1 виключно на підставі його пояснень, не підтверджених доказами.

Апелянт зазначає, що обмеження права особи на свободу пересування може бути встановлено виключно законом, про що свідчать норми національного права, а саме ст. 12 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Таким чином вважає, що обмеження у пересуванні територією України, з яким зіткнулась позивач, не мало законної підстави.

Відповідач 3 також не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду від 22 травня 2020 року в повному обсязі та винести нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд, вказавши «Рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць з відрахуванням обов`язкових податків та зборів допущено до негайного виконання» є неприпустимим.

Вважає, що судом було безпідставне об`єднано в один позов адміністративної справи різні позовні вимоги, які відрізняються предметом позову, змістом позову, суб`єктним складом.

Також вказує, що згідно Закону України від 17.03.2020 року № 530, розпорядження від 25.03.2020 року № 338-Р, постанови КМУ від 11.03.2020 року № 211, відповідні накази та розпорядження командувача ООС, на всій території України спочатку установлено з 12.03.2020 року до 24.04.2020 року карантин та введено ряд обмежувальних заходів, а потім було встановлено режим надзвичайної ситуації до 24.04.2020 року. Ці відомості були поширені в усіх засобах інформації. Тобто позивач ще до виїзду в напрямку КПВВ у смт. Станиця Луганська була обізнана про обмежувальні заходи, карантин, надзвичайну ситуацію і неможливість в`їзду на тимчасово-окуповану територію.

Апелянт стверджує, що надзвичайної ситуації окремо на території Станично-Луганської селищної ради не вводилось, вона була введена на всій території України, а тому відповідальність і фінансування повинні нести центральні органи влади.

Представник позивача просив задовольнити вимоги апеляційної скарги.

Представники відповідачів до судового засідання не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином (т. 2 а.с. 21-22).

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчив доводи апеляційної скарги, перевірив їх за матеріалами справи і дійшов висновку про наступне.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлені такі обставини справи.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , є громадянкою України, внутрішньо переміщеною особою, та пенсіонером по інвалідності 3 групи, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , карткою платника податків, довідкою внутрішньо переміщеної особи № 205 від 20.10.2016, довідкою до акта огляду МСЕК серії 10ААА 753768 від 18.08.2011 року та пенсійним посвідченням серії НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 19-26).

27 березня 2020 року позивач намагалась виїхати через КПВВ «Станиця Луганська» на тимчасово окуповану територію України, однак представниками відповідача 1 їй було відмовлено у такому виїзді.

Листами Військової частини НОМЕР_4 -ІІ від 06.04.2020 за вих. № 313/окпос/26/1493, від 15.04.2020 за вих. № 313/14/2684 адвокату Скворцовій А.Ю., що здійснювала правову допомогу позивачу, повідомлено, що Кабінетом Міністрів України з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої вірусом SARS-СоV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження СОVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення, прийнято розпорядження від 25 березня 2020 року 338-р «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації», яким на всій території України установлено режим надзвичайної ситуації до 24.04.2020. На підставі викладеного Командуванням об`єднаних сил видано розпорядчі документи, якими призупинено пропуск через контрольні пункти в`їзду-виїзду з тимчасово окупованих територій у Донецькій і Луганській областях, а також прийняті обмеження в перетині лінії проведення операції Об`єднаних сил зі сторони Харківської, Запорізької та Дніпропетровської областей (т. 1 а.с. 27-28, 65-67).

Листом Прикордонної служби України 0.232-3811/0/6-20-Вих від 08.04.2020 повідомлено, що з метою запобігання подальшого занесення на територію України випадків короновірусної хвороби, розпорядженням Командувача об`єднаних сил від 21.03.2020 229, з 07:00 22 березня 2020 року припинено пропускні операції в контрольних пунктах в`їзду-виїзду через лінію розмежування (в обох напрямках), вказане також підтверджується листом Військової частини НОМЕР_5 від 10.04.2020 313/окп оос/30/1555 (т. 1 а.с. 41, 62).

02 квітня 2020 року позивач звернулась до Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації із заявою про надання їй особисто соціальної послуги у вигляді надання притулку та натуральної допомоги (продуктів харчування) (т. 1 а.с. 30).

Листом Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області за вих. № 950 від 09.04.2020 повідомлено, що соціальна послуга «надання притулку» надається відповідно до Державного стандарту надання притулку бездомним особам, статус таких осіб визначається згідно Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». На підставі викладеного позивачу рекомендовано звернутись до органу державної виконавчої влади (органу місцевого самоврядування) за місцем фактичного перебування на обліку внутрішньо переміщених осіб (т. 1 а.с. 31).

02 квітня 2020 року позивач звернулась до Станично-Луганської селищної ради із заявою про забезпечення її місцем для тимчасового проживання та харчуванням та до Станично-Луганської районної державної адміністрації із заявою, в якій просила сприяти в наданні можливості для перетину лінії розмежування для повернення додому за місцем реєстрації, у разі неможливості повернення додому надати можливість для тимчасового до моменту зняття карантинних заходів шляхом надання тимчасового житла, виділити матеріальну допомогу для покриття витрат на харчування та лікування до моменту зняття карантинних заходів та можливості повернення до місця постійної реєстрації (т. 1 а.с. 32-33).

Листом Станично-Луганської селищної ради за вих.№ № 415 від 14.04.2020 повідомлено, що позивач не є постраждалою особою в контексті норм Кодексу цивільного захисту України, а тому Станично-Луганська селищна рада не бачить правових підстав у задоволенні заяви (т. 1 а.с. 55, 63, 123).

Крім того, листом Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області за № 1041 від 09.04.2020 повідомлено, що питання сприяння громадянам у здійсненні перетину лінії розмежування не належить до компетенції райдержадміністрації, та копію звернення направлено на адресу голови Луганської облдержадміністрації для подальшого спрямування командувачу Операції об`єднаних сил. Щодо забезпечення позивача тимчасовим житлом повідомлено, що у власності або управлінні райдержадміністрації соціальне або інше житло, придатне до використання для тимчасового розміщення громадян, які не змогли перетнути лінію розмежування через КПВВ «Станиця Луганська», відсутнє. Крім того повідомлено, що комісією з надання одноразової грошової допомоги за рахунок коштів районного бюджету Станично-Луганської райдержадміністрації прийнято рішення про відмову у наданні грошової допомоги, через те, що позивач не є мешканцем району, оскільки згідно Порядку надання одноразової грошової допомоги за рахунок коштів районного бюджету, вказана допомога надається виключно мешканцям району (т. 1 а.с. 34, 85-88).

Представник позивача зверталась до Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної військово-цивільної адміністрації, Комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій Луганської обласної військово-цивільної адміністрації, Луганської обласної військово-цивільної адміністрації з заявами аналогічними за змістом вищевказаним заявам (т. 1 а.с. 35, 37-38).

Листом Департаменту соціального захисту населення Луганської обласної державної адміністрації від 06.04.2020 8/188-31 надано письмову інформацію аналогічну викладеній у листі Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області за № 950 від 09.04.2020 т. 1 (а.с. 36).

Спірним у даній справі є правомірність дій відповідача 1 щодо заборони позивачу в`їзду на тимчасово окуповану територію, починаючи з 27.03.2020 року та бездіяльності відповідача 3 стосовно ненадання позивачу харчування і тимчасового житла для проживання.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса щодо заборони в`їзду позивача на тимчасово окуповану територію України, починаючи з 27.03.2020, суд зазначає наступне.

За унормуванням статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Аналогічні положення викладені в статті 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує, що Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі Закон 1382-IV) визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Частиною першою статті 2 Закону 1382-IV встановлено: громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом ч. 1 статті 4 Закону 1382-ІV, законодавство про свободу пересування та вільний вибір місця проживання складається з Конституції України, цього Закону, інших законів та міжнародних договорів України.

Відповідно до абзаців 7, 8 статті 12 Закону 1382-ІV свободу пересування відповідно до закону може бути обмежено у прикордонній смузі; на територіях військових об`єктів; у зонах, які згідно із законом належать до зон з обмеженим доступом; на приватних земельних ділянках; на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан; на окремих територіях і в населених пунктах, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань і отруєнь людей введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності; на тимчасово окупованих територіях.

Таким чином, з аналізу наведених норм вбачається, що кожен, хто на законних підставах перебуває на території України, має право на вільне пересування по території України. У виняткових випадках це право може бути обмежено на підставах, що визначені законами.

Закон 1382-IV встановлює випадки обмеження свободи пересування, а саме: пересування відповідно до цього закону може бути обмежено на окремих територіях і в населених пунктах, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності та на тимчасово окупованих територіях.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2020 року 93-р "Про заходи щодо запобігання занесенню і поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", зокрема, установлено режим підвищеної готовності єдиної державної системи цивільного захисту для запобігання виникненню надзвичайної ситуації державного рівня внаслідок можливого поширення гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Затверджено Національний план протиепідемічних заходів щодо запобігання занесенню і поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на 2020 рік.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до статті 29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 р., установлено з 12 березня 2020 р. до 24 квітня 2020 р. на всій території України карантин, та введено ряд обмежувальних заходів.

Указом Президента України від 13 березня 2020 року 87/2020 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID -19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV -2" (додається, підпункт 3 пункту 1 - для службового користування).

Преамбулою вказаного рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року занотовано: розглянувши інформацію про епідемічну ситуацію у зв`язку з поширенням територією України та країн світу гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), Рада національної безпеки і оборони України відзначає, що за висновками Всесвітньої організації охорони здоров`я розповсюдження COVID-19 у країнах світу набуло статусу пандемії, епідемічна ситуація в Україні набула надзвичайно загрозливого характеру, та з метою запобігання негативному розвитку епідемічної ситуації та забезпечення додержання статті 49 Конституції України Радою національної безпеки і оборони України, також було введено ряд обмежувальних заходів, в тому числі, щодо переміщення осіб через державний кордон України.

Постановою Кабінету Міністрів України 338-р від 25 березня 2020 року, з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до статті 14 та частини другої статті 78 Кодексу цивільного захисту України установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 24 квітня 2020 року.

При цьому, особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях визначає Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» (далі Закон 2268-VIII) від 18.01.2018 року, який набрав чинності 24.02.2018 року.

Тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей (п. 1 ч. 1 статті 1 Закону 2268-VIII).

Частиною другою статті 1 Закону 2268-VIII межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України.

За змістом ч.ч. 1-3 статті 9 Закону 2268-VIII стратегічне керівництво силами та засобами Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, здійснює Генеральний штаб Збройних Сил України.

Керівництво силами та засобами Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації безпосередньо у Донецькій та Луганській областях, здійснює Командувач об`єднаних сил, який призначається Президентом України за поданням начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України.

Командувач об`єднаних сил реалізує свої повноваження через Об`єднаний оперативний штаб Збройних Сил України. Повноваження Командувача об`єднаних сил визначаються положенням про Об`єднаний оперативний штаб Збройних Сил України, яке розробляється Генеральним штабом Збройних Сил України та затверджується Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України за поданням Міністра оборони України.

Частиною 5 статті 9 Закону 2268-VIII передбачено, що військовослужбовці, працівники правоохоронних органів та інші особи, які залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, на час проведення таких заходів підпорядковуються Командувачу об`єднаних сил, рішення якого є обов`язковими до виконання.

В`їзд осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзд осіб, переміщення товарів з таких територій згідно з ч.ч. 1, 3 статті 12 Закону 2268-VIII здійснюються через контрольні пункти в`їзду-виїзду.

Командувач об`єднаних сил у разі реальної загрози життю та здоров`ю осіб, які перетинають лінію розмежування, має право обмежити в`їзд цих осіб на тимчасово окуповані території Донецької та Луганської областей на період існування цієї загрози.

Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів із таких територій визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 року № 815 затверджено Порядок в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій (далі Порядок № 815).

Пунктом 1 Порядку 815 визначено, що цей Порядок визначає процедуру в`їзду/виїзду осіб і транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, і переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях (далі - тимчасово окуповані території) та з таких територій.

Абзацом 1 пункту 3 Порядку № 815 встановлено: в`їзд/виїзд осіб, у тому числі транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, а також переміщення товарів на тимчасово окуповані території та з таких територій здійснюється виключно через визначені контрольні пункти відповідно до вимог цього Порядку.

Пунктом 4 Порядку № 815 визначено, що кількість контрольних пунктів, їх місцезнаходження та межі, дорожні коридори визначаються рішенням Командувача об`єднаних сил за пропозиціями Донецької та Луганської облдержадміністрацій, обласних військово-цивільних або військових адміністрацій (у разі їх утворення) та оприлюднюються на офіційних веб-сайтах Міноборони, Адміністрації Держприкордонслужби, ДФС.

Відповідальним за облаштування, утримання та обслуговування контрольного пункту в`їзду/виїзду, а також прилеглої до них території згідно п. 5 Порядку № 815 є Донецька та Луганська облдержадміністрації, обласні військово-цивільні адміністрації або військові адміністрації (у разі їх утворення). Облаштування контрольного пункту в`їзду/виїзду та прилеглої до них території, в тому числі кімнатами для батьків з дітьми, туалетами, доступними для людей, які користуються колісними кріслами, та іншими елементами доступності, здійснюється відповідно до вимог законодавства та державних будівельних норм, стандартів і правил.

Наказом Командувача об`єднаних сил від 06.10.2019 № 942 "Про визначення контрольних пунктів в`їзду/виїзду" затверджено перелік контрольних пунктів в`їзду/виїзду для перетинання лінії розмежування в межах Донецької та Луганської областей згідно переліку, що додається.

До вказаного переліку, в тому числі, входить контрольний пункт в`їзду/виїзду «Станиця Луганська», розташований у смт. Станиця Луганська Станично-Луганського району Луганської області, на ділянці автомобільної дороги загального користування С131624, км 3+200 (КПП «Красна Талівка» «Луганськ»). Дорожній коридор «Станиця Луганська Щастя Новоайдар».

Відповідно до абзацу 2 пункту 3 Порядку № 815, контрольні пункти функціонують без вихідних, цілодобово. Пропуск осіб, транспортних засобів та товарів через такі пункти здійснюється відповідно до режиму їх функціонування, встановленого Командувачем об`єднаних сил.

Контрольні пункти не призначені для перетинання державного кордону.

Рух автомобільного транспорту в межах контрольованої території від контрольних пунктів до лінії розмежування та у зворотному напрямку здійснюється лише дорожніми коридорами (автомобільними).

За рішенням Командувача об`єднаних сил у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях у випадках, передбачених законодавством, можуть встановлюватися додаткові обмеження та/або заборони переміщення осіб, не залучених до проведення таких заходів, транспортних засобів та товарів (абзаци 6, 7 пункту 3 Порядку № 815).

Виконання законних вимог уповноважених службових осіб військових формувань, правоохоронних та інших державних органів, яких залучено до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та які здійснюють контроль в`їзду/виїзду, є обов`язковим для всіх осіб, які в`їжджають на тимчасово окуповані території та виїжджають з таких територій.

З системного аналізу наведених норм вбачається, що у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях діє особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території.

Перетин меж тимчасово окупованої території особами, що не залучені до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, здійснюється виключно через визначені контрольні пункти в`їзду-виїзду.

При цьому, безпосереднє керівництво вказаними контрольними пунктами, здійснює Командувач об`єднаних сил, який встановлює відповідний режим їх функціонування.

За рішенням Командувача об`єднаних сил у районі здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях у випадках, передбачених законодавством, можуть встановлюватися додаткові обмеження щодо переміщення осіб, через пропускні контрольні пункти, в тому числі, щодо заборони їх переміщення.

Отже, встановлення режиму перетину меж окупованої території є дискреційними повноваженнями Командувача об`єднаних сил, рішення якого є обов`язковими як для осіб, які здійснюють контроль в`їзду/виїзду, так і для всіх осіб, які в`їжджають на тимчасово окуповані території та виїжджають з таких територій.

Наказом Командувача об`єднаних сил від 21.03.2020 року № 229/дск «Про тимчасові обмеження пропуску громадян» з метою ефективної протидії та недопущення занесення на підконтрольну територію України короновірусної інфекції та відповідно до ст. ст. 6, 11 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», та дотримання вимог Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», на виконання Указу Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «з 00 год. 01 хв. 22.03.2020 року до його особливого розпорядження призупинити пропуск через контрольні пункти в`їзду-виїзду з тимчасово окупованих територій у Донецькій і Луганській областях осіб та транспортних засобів; у виключних випадках, враховуючи наявні індивідуальні обставини соціального (гуманітарного) характеру, при наявності підтверджуючих документів, під час перетину лінії розмежування, за окремим рішенням, здійснювати пропуск через лінію розмежування…».

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними дії відповідача 1, що полягали у забороні позивачу в`їзду на тимчасово окуповану територію, починаючи з 27.03.2020 року, виходив з того, що Командувачем об`єднаних сил було припинено пропускний режим в контрольних пунктах в`їзду-виїзду через лінію розмежування (в обох напрямках), які є його дискреційними повноваженнями, а позивач прибула до контрольно-пропускного пункту "Станиця-Луганська" для виїзду на тимчасово окуповану територію України 27 березня 2020 року, тобто вже після винесення відповідного розпорядження Командувача об`єднаних та припинення в контрольному пункті пропускного режиму.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такою мотивацією відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Суд першої інстанції ухвалою від 17 квітня 2020 року відкрив провадження у цій справі і призначив його до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (т.1 а.с. 46-48).

Цією ж ухвалою було витребувано у Командувача об`єднаних сил наказ від 21.03.2020 року № 229/дск і зобов`язано надати його копію у строк до 05.05.2020 року.

Рішення у справі судом першої інстанції прийнято 22 травня 2020 року без отримання від відповідача 1 витребуваного доказу.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на виконання вимог п.2 ч. 6, ч. 5 ст. 262 КАС України для повного та всебічного встановлення обставин справи мав би за власною ініціативою перейти до розгляду справи в судовому засіданні. На переконання колегії суддів за відсутності нормативно-правових документів, що регламентують спірні правовідносини, застосування ст.. 262 КАС України є неприйнятним у даному випадку.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно наказу Командувача об`єднаних сил від 21.03.2020 року № 229/дск «Про тимчасові обмеження пропуску громадян» «…призупинити пропуск через контрольні пункти в`їзду-виїзду з тимчасово окупованих територій у Донецькій і Луганській областях осіб та транспортних засобів; у виключних випадках, враховуючи наявні індивідуальні обставини соціального (гуманітарного) характеру, при наявності підтверджуючих документів, під час перетину лінії розмежування, за окремим рішенням, здійснювати пропуск через лінію розмежування…».

Таким чином, в наказі передбачена насамперед ситуація застосування обмежень для осіб з тимчасово окупованих територій, в той час коли позивач виявила бажання перетнути лінію розмежування саме на окуповану територію.

В цьому конкретному випадку, який суд розцінює як виключний, враховуючи наявні індивідуальні обставини соціального характеру (відсутність достатньої кількості коштів, погодні умови), при наявності підтверджуючих документів (особа похилого віку, інвалід), під час перетину лінії розмежування Командувачу об`єднаних сил за окремим рішенням можливо було здійснити пропуск ОСОБА_2 через лінію розмежування, а не вести листування з описом загальних обставин.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач зверталась з заявою від 31.03.2020 року до Об`єднаного оперативного штабу Збройних Сил України, в якому вказувала на те, що вона є інвалідом 3 групи, свій вік, що вона є внутрішньо переміщеною особою, через карантинні обмеження не може повернутись додому, ночує на вулиці, у неї відсутні кошти та просила надати інформацію щодо підстав відмови 27.03.2020 року у в`їзді на тимчасово окуповану територію. Також просила повідомити про накази про закриття КПВВ та про обмеження щодо перетину лінії проведення операції Об`єднаних сил (а.с. 39).

На зазначену заяву листом від 10.04.2020 першим заступником Командувача об`єднаних Сил було надано відповідь, якою роз`яснено про прийняття Командувачем об`єднаних сил рішення про припинення пропуску осіб та транспортних засобів через лінію розмежування до тимчасово окупованих територій Донецької і Луганської областей в контрольних пунктах в`їзду-виїзду. Запроваджене обмеження спрямоване на мінімізацію ризику зараження громадян України небезпечною хворобою (т. 1 а.с. 41).

Таким чином, позивачу було надана відповідь загального характеру, не враховуючи конкретних соціальних обставин даної людини.

Щодо форми звернення безпосередньо до Командувача об`єднаних сил згідно з нормами наказу Командувача об`єднаних сил від 21.03.2020 року № 229/дск, то позивач взагалі не могла про них знати.

Суд зазначає, що рішення про відмову у в`їзді до тимчасово окупований територій представляє собою міру втручання в права позивача.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції звертається до положень Конституції України, за якими в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За унормуванням статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Відповідно до правової позиції викладеної в Рішенні ЄСПЛ «Михайлюк та Петров проти України» від 10.12.2009 (п.25 Рішення) зазначається, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві, він також стосується якості відповідного законодавства і потребує, аби воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції (стаття 46 Конституції України).

Виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту (частина перша статті 92 Конституції України).

За пунктом 2 Рішення Конституційного Суду України у справі про тлумачення терміна "законодавство" від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 Конституція України значно розширила коло питань суспільного життя, що визначаються чи встановлюються виключно законами України як актами вищої після Конституції України юридичної сили в системі нормативно-правових актів. Відповідно до статті 92 Конституції України законами України мають регламентуватися найважливіші суспільні та державні інститути (права, свободи та обов`язки людини і громадянина; вибори, референдум; організація і діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади тощо).

Парламентська асамблея Ради Європи 12 жовтня 2016 року ухвалила дві резолюції щодо України, в яких закликала

16.3. українську владу:

- спростити, наскільки це можливо, повсякденне життя мешканців непідконтрольних територій і переміщених осіб з цих районів за рахунок скорочення адміністративних процедур щодо доступу до виплати пенсій і соціальної допомоги та сприяння доступу жителів до правосуддя шляхом належного оснащення та кадрового забезпечення судів у районах, підконтрольних уряду, чия юрисдикція була поширена на непідконтрольні території.

Аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу. Зокрема, у справах "Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (cf., Pressos Compania Navieri S.A. v. Belgium, Рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, N 332, с. 21, п. 31; пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі "Федоренко проти України").

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 Рішення ЄСПЛ від 2 березня 2005 року у справі "Von Maltzan and Others v. Germany"). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) - на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VIII "Про Заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" схвалено Заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення всіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Водночас Україна не зробила відступу від Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому суд наголошує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого "права власності", а саме виплати пенсій як гарантії соціального захисту, повинна застосовуватися в Україні. Таким чином, статтю 1 указаного Першого протоколу слід застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях ЄСІІЛ установив, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Крім того, практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії" зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року в справі "Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови" ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, (тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109). Зазначеним обґрунтовується невідповідність змін, унесених Законом № 911-VIII, конституційним принципам, закріпленим у статті 8 Конституції України у рішенні від 26 червня 2014 року в справі "Суханов та Ільченко проти України" ЄСПЛ наголосив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином установленої соціальної допомоги може становити втручання в право власності (п. 52).

Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року у справі № 1-р/2020 сформовано висновок, що «…Верховенство права як нормативний ідеал, до якого має прагнути кожна система права, і як універсальний та інтегральний принцип права необхідно розглядати, у тому числі, в контексті основоположних таких його складових, як принцип законності, принцип поділу влади, принцип народного суверенітету, принцип демократії, принцип юридичної визначеності, принцип справедливого суду. Європейська Комісія "За демократію через право" (Венеційська Комісія) на 86-му пленарному засіданні 25 - 26 березня 2011 року у Доповіді "Верховенство права" вказала, що основними критеріями розуміння верховенства права, зокрема, є: доступність закону (закон має бути зрозумілим, чітким та передбачуваним), питання юридичних прав мають бути вирішені нормами права, а не на основі дискреції; рівність перед законом, влада має здійснюватись у правомірний, справедливий та розумний спосіб; елементами верховенства права є: законність, включаючи прозорий, підзвітний та демократичний процес введення в дію приписів права; юридична визначеність; заборона свавілля; рівність перед законом. У такому контексті верховенство права означає, що органи державної влади не можуть діяти свавільно та зобов`язані дотримуватись правил, які даватимуть можливість передбачити заходи, що будуть застосовані в конкретних правовідносинах. На підставі зазначеного особа може передбачати й планувати свої дії та розраховувати на очікуваний результат. Одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної" (абзац шостий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018).

Юридична визначеність є ключовою у питанні розуміння верховенства права; держава зобов`язана дотримуватися та застосовувати у прогнозований і послідовний спосіб ті закони, які вона ввела в дію; юридична визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими і точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин; юридична визначеність означає також, що необхідно у цілому дотримуватися зобов`язань або обіцянок, які взяла на себе держава перед людьми (поняття "легітимні очікування") (Доповідь "Верховенство права", схвалена Європейською Комісією "За демократію через право" (Венеційською Комісією) на 86-му пленарному засіданні 25 - 26 березня 2011 року).

Принцип юридичної визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності норм права, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року N 2-р/2017).

У контексті статті 8 Конституції України юридична визначеність забезпечує адаптацію суб`єкта правозастосування до нормативних умов правової дійсності та його впевненість у своєму правовому становищі, а також захист від свавільного втручання з боку держави у сферу його прав. Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування).

Таким чином, юридична визначеність передбачає, що законодавець повинен прагнути чіткості та зрозумілості у викладенні норм права. Кожна особа залежно від обставин повинна мати можливість орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних юридичних наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права».

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що дії відповідача 1 щодо заборони в`їзду позивача на тимчасово окуповану територію, починаючи з 27.03.2020 року, є неправомірними та такими, що порушили право позивача на вільне пересування та володіння майном.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправними дій відповідача 1, що полягали у забороні їй в`їзду на тимчасово окуповану територію, починаючи з 27.03.2020 року, підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача 3 щодо ненадання позивачу харчування і тимчасового житла для проживання, суд зазначає наступне.

Приписами частини першої статті 46 Конституції України обумовлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України 338-р від 25 березня 2020 року «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» установлено для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 31 грудня 2020 року.

Крім того, розпорядженням голови обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації Луганської обласної військово-цивільної адміністрації від 25 березня 2020 року 243 "Про встановлення режиму надзвичайної ситуації", на підставі статей 6, 27 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", відповідно до статей 14, 71, 75, 76, 78 Кодексу цивільного захисту України, Положення про єдину державну систему цивільного захисту Луганської області, затвердженого розпорядженням голови обласної державної адміністрації - керівника обласної військово-цивільної адміністрації від 03.12.2015 № 593, зареєстрованим у Головному територіальному управлінні юстиції у Луганській області від 23.12.2015 № 42/1502, враховуючи протокол регіональної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій від 25.03.2020 № 7, з метою запобігання виникненню і поширенню на території області гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, невідкладного вжиття комплексу заходів та робіт з ліквідації наслідків надзвичайної ситуації, установлено режим надзвичайної ситуації для територіальної підсистеми єдиної державної системи цивільного захисту Луганської області (http://loga.gov.ua/sites/default/files/golova-acts/200325243.pdf).

Відносини, пов`язані із захистом населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій, реагуванням на них, функціонуванням єдиної державної системи цивільного захисту, та повноваження органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, права та обов`язки громадян України, іноземців та осіб без громадянства, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності визначає Кодекс цивільного захисту України.

Пунктом 35 статті 2 Кодексу цивільного захисту України визначено, що постраждалі внаслідок надзвичайної ситуації техногенного або природного характеру (далі - постраждалі) - особи, здоров`ю яких заподіяна шкода внаслідок надзвичайної ситуації.

Статтею 4 Кодексу цивільного захисту України визначено, що цивільний захист - це функція держави, спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період.

За змістом статті 6 Кодексу цивільного захисту України цивільний захист забезпечується з урахуванням особливостей, визначених Законом України "Про основи національної безпеки України", суб`єктами, уповноваженими захищати населення, території, навколишнє природне середовище і майно, згідно з вимогами цього Кодексу - у мирний час, а також в особливий період - у межах реалізації заходів держави щодо оборони України.

Частиною 2 статті 78 Кодексу цивільного захисту України визначено, у разі виникнення надзвичайної ситуації з тяжкими наслідками за рішенням Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в Україні або у межах конкретної її території тимчасово вводиться режим надзвичайної ситуації.

В частинах 1-3 статті 81 Кодексу цивільного захисту України передбачено: заходи життєзабезпечення постраждалих здійснюються під час надзвичайних ситуацій, а також під час ведення воєнних (бойових) дій або внаслідок таких дій.

Життєзабезпечення постраждалих полягає у створенні і підтриманні умов, мінімально необхідних для збереження життя і здоров`я населення в зонах надзвичайних ситуацій, на маршрутах евакуації і в місцях розміщення евакуйованого населення, за встановленими нормами і нормативами та включає забезпечення населення водою, продуктами харчування, предметами першої необхідності, місцем для тимчасового проживання, виробами медичного призначення, лікарськими засобами та комунально-побутовими послугами, а також транспортне та інформаційне забезпечення.

Види та норми майна, а також види та обсяги послуг щодо життєзабезпечення постраждалих встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Правилами пункту 4 частини 4 статті 81 Кодексу цивільного захисту України обумовлено, що організація життєзабезпечення постраждалих покладається: у містах (крім міст Києва та Севастополя), селищах та селах - на органи місцевого самоврядування.

За унормуванням частин 1, 2 статті 84 Кодексу цивільного захисту України постраждалий внаслідок надзвичайної ситуації - це особа, якій заподіяно моральну, фізичну або матеріальну шкоду внаслідок надзвичайної ситуації або проведення робіт з ліквідації її наслідків. Заходи соціального захисту та відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайної ситуації включають: надання (виплату) матеріальної допомоги (компенсації), забезпечення житлом, надання медичної та психологічної допомоги, надання гуманітарної допомоги, надання інших видів допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 квітня 2020 року позивач звернулась до Станично-Луганської селищної ради з заявою про забезпечення місцем для тимчасового проживання та харчуванням, у зв`язку з неможливістю покинути межі смт. Станиця Луганська через введені для подолання епідемії обмеження, посилаючись саме на зазначені вище норми (т. 1 а.с. 32).

Тобто, в даному випадку, саме на Станично-Луганську селищну раду покладено обов`язок вживати відповідні заходи щодо життєзабезпечення постраждалих, які знаходяться на певній території.

Доводи апелянта стосовно того, що надзвичайної ситуації окремо на території Станично-Луганської селищної ради не вводилось, вона була введена на всій території України, а тому відповідальність і фінансування повинні нести центральні органи влади, спростовуються вищезазначеними нормативними актами.

Однак, листом № 415 від 14.04.2020 відповідач-3 відмовив у задоволенні заяви позивача, мотивуючи це тим, що позивача не визнано постраждалою особою (т. 1 а.с. 55).

Разом з тим, суд зазначає, що позивач опинилась в складній життєвій ситуації, саме через карантинні (обмежувальні) заходи та введення режиму надзвичайної ситуації на території України та у Луганській області, оскільки у зв`язку з ними, її було позбавлено можливості як для перетину лінії розмежування для виїзду до свого зареєстрованого місця проживання, так й для повернення до свого фактичного місця проживання, зареєстрованого за довідкою внутрішньо переміщеної особи, оскільки усі регулярні та нерегулярні перевезення пасажирів автомобільним транспортом у приміському, міжміському, внутрішньообласному та міжобласному сполученні були заборонені.

Тобто, фактично у зв`язку з ситуацією в Україні, що склалась через епідемію COVID-19 та не залежить від волі позивача, позивач не мала можливості покинути межі смт. Станиця Луганська, що в свою чергу спричинило для неї певні негативні наслідки, оскільки вона залишилась без відповідного місця проживання, продуктів харчування, медикаментів, можливості дотримуватись санітарно-гігієнічних норм, тощо.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що вказані обставини не могли не призвести до негативних наслідків для позивача.

Крім того, суд враховує те, що позивач є особою з інвалідністю та має захворювання на цукровий діабет, тобто потребує особливої уваги, регулярному прийомі ліків, особливого режиму харчування та належних побутових умов.

Як вже зазначалось, заходи життєзабезпечення постраждалих здійснюються під час надзвичайних ситуацій, а також під час ведення воєнних (бойових) дій або внаслідок таких дій. Життєзабезпечення постраждалих полягає у створенні і підтриманні умов, мінімально необхідних для збереження життя і здоров`я населення в зонах надзвичайних ситуацій, на маршрутах евакуації і в місцях розміщення евакуйованого населення, за встановленими нормами і нормативами та включає забезпечення населення водою, продуктами харчування, предметами першої необхідності, місцем для тимчасового проживання, виробами медичного призначення, лікарськими засобами та комунально-побутовими послугами, а також транспортне та інформаційне забезпечення.

Враховуючи наведене, позивач мала право на відповідний соціальний захист та відшкодування матеріальних збитків внаслідок надзвичайної ситуації, в тому числі, на отримання матеріальної допомоги (компенсації), забезпечення тимчасовим житлом, отримання медичної, гуманітарної та інших видів допомоги, забезпечення яких в даному випадку з урахуванням норм Кодексу цивільного захисту України покладено на Станично-Луганську селищну раду Станично-Луганського району Луганської області.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року (з відповідними змінами) особами, які потребують самоізоляції, є: особи, які досягли 60-річного віку.

Разом з тим, відповідачем 3 не було вжито відповідних заходів для належного соціального захисту позивача.

Суд зазначає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, а тому при здійсненні своєї діяльності повинні керуватись Конституцією та законами України.

В даному випадку Станично-Луганською селищною радою було допущено протиправну бездіяльність, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області щодо ненадання ОСОБА_2 харчування та тимчасового житла для проживання є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Частиною 3 статті 23 Цивільного кодексу України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З аналізу зазначених норм вбачається, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 1 та 2 статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (ст. 1190 Цивільного кодексу України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Вирішуючи питання щодо наявності моральних страждань позивача, викликаних протиправними діями відповідача 1 та протиправною бездіяльністю відповідача 3, суд враховує встановлені щодо особи позивача обставини: її похилий вік, наявність захворювання (цукровий діабет, 3 група інвалідності), відсутність житла та близьких осіб, родичів на території смт. Станиця Луганська, непрацездатність, обмежений матеріальний стан.

Враховуючи вказані обставини суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що протиправні дії відповідача 1 щодо заборони в`їзду позивача на тимчасово окуповану територію починаючи з 27.03.2020 року та бездіяльність Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області щодо ненадання позивачу, яка є соціально вразливою особою через похилий вік, наявність певного захворювання, належного соціального захисту, шляхом забезпечення позивача житлом або тимчасовим притулком, надання медичної, гуманітарної та інших видів допомоги спричинило для неї моральні страждання у вигляді почуття соціальної незахищеності, безпритульності, безпорадності, в наслідок необхідності проживання на КПВВ в нелюдських умовах з 27.03.2020 по 24.04.2020.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 моральної шкоди у розмірі 5000 грн. підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, вказавши у шостому абзаці резолютивної частини рішення «Рішення суду в частині стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць з відрахуванням обов`язкових податків та зборів допущено до негайного виконання» допустився описки, що може бути усунена на підставі до ст. 253 КАС України.

У відповідності до ч.ч. 1, 5 ст. 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою. Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

В даному випадку вимоги позивача пов`язані між собою та заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Таким чином, доводи апелянта стосовно того, що судом першої інстанції було безпідставно об`єднано в один позов і адміністративну справу різні позовні вимоги, які відрізняються предметом позову, змістом позову, суб`єктним складом, є недоречними з правової точки зору.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові у справі № 21-1465а15 від 16 вересня 2015 року.

У вказаному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Суд зазначає, що у даному випадку порушені права позивача як людини та основоположні свободи, право на вільне пересування, вільний вибір місця проживання.

Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 250, 310, 315, п. 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника позивача Шляхтіної Анастасії Сергіївни на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 р.задовольнити.

Апеляційну скаргу Станично-Луганської селищної ради Станично-Луганського району Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 р. залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 р. у справі № 360/1529/20 - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дій Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса, що полягали у забороні ОСОБА_2 в`їзду на тимчасово окуповану територію, починаючи з 27.03.2020 року; стягнення на користь ОСОБА_2 з Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса відшкодування моральної шкоди, спричиненою забороною в`їзду їй на тимчасово окуповану територію у розмірі 5000 грн.

Прийняти в цій частині нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - задовольнити.

Визнати протиправними дії Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгенія Пікуса щодо заборони ОСОБА_2 в`їзду на тимчасово окуповану територію, починаючи з 27.03.2020 року.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_6 ) (код ЄДРПОУ 14321736, місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень 00 коп.).

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 листопада 2020 року.

Головуючий Г.М. Міронова

Судді: А.А. Блохін

І.В. Геращенко