Справа № 380/5136/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2020-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/5136/20 пров. № А/857/11869/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року про повернення позовної заяви (ухвала постановлена в м. Львові, суддею Гавдик З.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Франківського відділу державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Франківського відділу державної виконавчої служби у м.Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування постанов державного виконавця.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07.07.2020 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали усунути недоліки, шляхом подання суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та докази поважності причин його пропуску.

29.07.2020 представником позивача подано до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, із зазначенням причин такого пропуску.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 позовну заяву повернуто позивачу.

Суд виходив з того, що позивачем не надано жодних, належних та допустимих доказів про отримання спірних постанов саме 24.06.2020.

Стосовно карантинних обмежень, суд вказав, що такі не вплинули на пропуск позивачем строку на звернення до суду, оскільки сплинули ще в червні 2019, задовго до карантинних обмежень.

Також, вказав, що позивач не була позбавлена можливості дізнатися про оскаржувані постанови з мережі Інтернет через систему АСВП, маючи ідентифікатор доступу до даної системи.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що карантинні заходи діяли з березня 2020 до 06 серпня 2020. Вказує, що вона звернулась із позовом 02.07.2020, а тому вважає, що на законодавчому рівні має бути автоматичне продовження строків звернення до суду, незалежно від того коли ці строки закінчились.

Апелянт звертає увагу на те, що єдиним доказом дати вручення оскаржуваних постанов є розписка про отримання таких документів, яка міститься в матеріалах виконавчого провадження, проте суд першої інстанції не витребував матеріали виконавчого провадження, натомість вказав на можливість дізнатись про оскаржувані постанови з мережі Інтернет.

За таких обставин висновок суду про пропуск позивачем строку звернення до суду є помилковим.

Просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду про повернення позовної заяви, в силу приписів ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини 2 цієї статті для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Строк звернення до адміністративного суду - це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, може звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно-правових відносинах або для реалізації владних повноважень.

Перебіг строку звернення до суду починається з моменту, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, адміністративного позову та заяви про поновлення строку звернення до суду, підставою пропуску строку стало те, що копії оскаржуваних постанов були вручені позивачці лише 24.06.2020. Позивач вказує, що докази вручення оскаржуваних постанов містяться в матеріалах виконавчого провадження ВП №4711620 до яких остання не має доступу, оскільки такі зберігаються у відповідача.

Крім того, зазначає, що не мала можливості подати позовну заяву швидше внаслідок карантинних обмежень запроваджених в Україні.

Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Однак, у справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та переслідувати легітимну мету, враховуючи розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ст. 122 КАС України передбачає початок перебігу строку звернення до суду не лише коли особа дізналась, а також коли повинна була дізнатись про порушення своїх прав за умови добросовісного користування наданими їй правами.

Позивачем не надано жодних доказів про отримання спірних постанов саме 24.06.2020.

Також, як вірно зазначив суд першої інстанції, позивачка не була позбавлена можливості дізнатися про оскаржувані постанови з мережі Інтернет через систему АСВП, маючи ідентифікатор доступу до даної системи. Натомість, остання лише посилається на отримання оскаржуваних постанов державного виконавця наручно, що не позбавляло можливості отримати таких наручно значно раніше.

На переконання колегії суддів, позивач мала усі правові підстави для вчасного звернення до суду з відповідним позовом у розумні строки, будь-яких перешкод для реалізації такого права матеріали справи не містять, як і підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Щодо доводів позивачки, які ґрунтуються на положеннях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічний гарантій з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) №540-ІХ від 30 березня 2020», який набрав чинності 2 квітня 2020, колегія суддів вважає такі безпідставними, позаяк строк на оскарження постанов державного виконавця від 23.05.2019 та від 26.03.2019 сплинув ще в червні 2019, тобто до початку дії карантину встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а тому визначене наведеним законом продовження строку в межах даної справи застосуванню не підлягає.

Така ж позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01.09.2020 у справі №160/1182/19.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

У рішенні від 04 грудня 1995 у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).

Практика ЄСПЛ щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

Аналізуючи таку практику у контексті гарантій, закріплених статтею 6 розділу І Конвенції, можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.

ЄСПЛ у рішенні від 6 вересня 2005 у справі «Салов проти України» зауважує, що однією з вимог, яка постає з вислову «передбачений законом», є передбачуваність відповідних заходів. Та чи інша норма не може вважатись «законом», якщо її не сформульовано з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку: він повинен мати можливість (за необхідності й за належної правової допомоги) передбачити наслідки, до яких може призвести певна дія. Крім того, ЄСПЛ підкреслює, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охопити, а також кількості й статусу тих, до кого він застосовується.

Також колегія суддів звертає увагу, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 № 17-рп/2011 обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даним позовом, та будь-яких обґрунтувань обставин і доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом позивачем не наведено, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду з даним позовом та про наявність підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року про повернення позовної заяви у справі № 380/5136/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич