Справа № 420/4145/20
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2020-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/4145/20
Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання протиправною бездіяльності та стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А :

18 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо нездійснення позивачу доплати за службу в нічний час за період з березня 2017 року по квітень 2018 року;

стягнути з Департаменту патрульної поліції на її користь заборгованість у вигляді доплати за службу в нічний час за період з березня 2017 року по квітень 2018 року в сумі 3193,43 грн.;

визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо нездійснення позивачу виплати індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по листопад 2017 року;

стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь позивача заборгованість по індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по листопад 2017 року в сумі 3375,19 грн.;

стягнути з Департаменту патрульної поліції на її користь середній заробіток за весь час затримки виплат доплати за службу у нічний час та заборгованість по індексації грошового забезпечення за період з 14.02.2020 року по день ухвалення рішення судом, із розрахунку середньоденного грошового забезпечення у розмірі 648,71 грн. за кожен день.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що у період з 07.11.2015 року по 14.02.2020 року проходила службу у патрульній поліції України. При цьому позивачем за період з березня 2017 року по квітень 2018 року відпрацьовано 72 нічних зміни. Разом з тим, відповідачем доплата за службу у нічний час не виплачувалась, що на думку ОСОБА_1 , є порушенням Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання. Крім того, відповідачем протиправно не виплачена заборгованість по індексації грошового забезпечення. Посилаючись на несплату доплати у нічний час та індексації грошового забезпечення у день звільнення, позивач зазначила щодо наявності у неї права на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплат, а саме з 14.02.2020 року по день ухвалення рішення судом відповідно до приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України.

Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що у зв`язку із внесенням змін у Порядку проведення індексації грошових доходів населення, право на виплату індексації грошового забезпечення позивач набула з 24.10.2017 року.

Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до п.11 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейських та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, грошове забезпечення виплачене поліцейському несвоєчасно або в меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, протягом якого поліцейський мав на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення. Враховуючи, що позивач звернулася до суду з вимогою про стягнення заборгованості за службу в нічний час лише 13.05.2020р, то вона не має права на компенсацію такої заборгованості, яка виникла за період понад 3 роки.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 доплати за службу в нічний час за період з березня 2017 року по червень 2017 року включно та з серпня 2017 року по квітень 2018 року включно у сумі 3193,59 грн.

Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 доплату за службу в нічний час за період з березня 2017 року по червень 2017 року включно та з серпня 2017 року по квітень 2018 року включно у загальному розмірі 3193,59 грн із вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року включно.

Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року включно.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Частково не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить зазначене рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин ч.2 ст.117 КЗпП. Крім того, позивач у позовній заяві зазначила обґрунтований розрахунок суми індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по листопад 2017 року, який помилково не стягнутий з ДПП.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

ОСОБА_1 у період з 07.11.2015 по 14.02.2020 проходила службу в Департаменті патрульної поліції.

Відповідно до довідки полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції ОСОБА_1 фактично відпрацьовано 23 нічних зміни за період з березня 2017 року по червень 2017 року.

Згідно довідки управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про кількість фактично відпрацьованих годин (нічних змін) ОСОБА_1 , перебуваючи на службі за період з серпня 2017 року по квітень 2018 року відпрацювала 49 нічних змін (а.с. 15).

Відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції від 06.02.2020 за №101о/с позивач, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію», звільнена зі служби в поліції з 14 лютого 2020 року (а.с. 13).

Водночас ОСОБА_1 при звільненні не здійснено нарахування та виплати доплати за службу в нічний час за період з березня 2017 року по квітень 2018 року та індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по листопад 2017 року.

З огляду на зазначене, 16.03.2020 позивач звернулась до відповідача із відповідною заявою.

10.04.2020 Департамент патрульної поліції листом №124ад/1/41/5/05-2020 відмовив позивачу у задоволенні її заяви та зазначив про відсутність підстав для здійснення таких виплат (а.с. 17).

Не погоджуючись із протиправною бездіяльністю відповідача щодо невиплати їй доплати за службу в нічний час за період з березня 2017 року по квітень 2018 року та індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по листопад 2017 року, ОСОБА_1 звернулась за захистом своїх прав та інтересів до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п.11 Розділу ІІ Порядку №260, ОСОБА_1 повинна була виплачена відповідачем доплата за службу в нічний час за період з березня 2017 року по червень 2017 року та з серпня 2017 року по квітень 2018 року. Заборгованість відповідача перед позивачем у вигляді доплати за службу в нічний час за вищевказані періоди становить у загальній сумі 3193,59 грн, яка підлягає стягненню.

Що стосується індексації грошового забезпечення, суд погодився з доводами позивача, що вона є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Відповідно до ч.2 ст.308 КАС України, переглядаючи судове рішення в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія не надає правової оцінки доводам суду в частині задоволення позовних вимог.

Предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості індексації грошового забезпечення у визначеній позивачем сумі 3375,19 грн, суд вважав, що стягненню підлягають лише ті суми, які були нараховані але не виплачені. При цьому розгляд питання про стягнення може мати місце у разі невиплати нарахованої заборгованості. В даному випадку розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходила службу, і який має повноваження та обов`язки виплачувати їй грошове забезпечення.

Відмовляючи у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість у вигляді доплати за службу в нічний час та по індексації грошового забезпечення позивачу не виплачена та остаточний розрахунок не проведений, а тому вказані позовні вимоги є передчасними і такими, що фактично спрямовані на урегулювання тих відносин, які відбудуться в майбутньому, тобто після виконання судового рішення про виплату спірних сум недоплати грошового забезпечення.

Судова колегія погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, визначено Законом України "Про Національну поліцію" від 2 липня 2015 року № 580-VІІІ.

Відповідно до ч.10 ст. 62 Закону № 580-VІІІ, до гарантій професійної діяльності поліцейського віднесено право поліцейського на своєчасне і в повному обсязі отримання грошового забезпечення та інших компенсаційних виплат відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

За приписами ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В даному випадку судом першої інстанції встановлено, що при звільненні позивачу не виплачені доплати за службу в нічний час за період з березня 2017 року по червень 2017 року включно та з серпня 2017 року по квітень 2018 року включно у розмірі 3193,59 грн та індексація грошового забезпечення за період з листопада 2015 року по жовтень 2017 року включно. Рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржено відповідачем.

Так, у пункті 2.2. рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012 визначено, що роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначив Конституційний Суд України у зазначеному рішенні, аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як вбачається з обставин справи, фактична виплата всіх належних при звільненні працівникові сум у цій справі на момент звернення з позовом не відбулося, оскільки спірні суми є предметом розгляду цієї справи.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, як зауважила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові від 13 травня 2020 року в справі № 810/451/17 Велика Палата Верховного Суду також дійшла висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду в постанові в справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всієї суми, що йому належить. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Враховуючи положення статей 233, 116, 117 КЗпП України, рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду, наведені вище, можливо дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Враховуючи, що фактичного розрахунку із ОСОБА_1 ще не проведено, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплат є передчасними та в їх задоволенні вірно відмовлено судом першої інстанції.

Відмова ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог в цій частині не спростовує її право на отримання середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільнені, однак обсяг таких виплат можливо буде визначити лише після проведення остаточного розрахунку присуджених у цій справі сум.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду не спростовують висновки суду апеляційної інстанції, оскільки по справам № 821/2093/16 та 120/2005/19-а не прийнято остаточного рішення, а справи направлено на новий розгляд для встановлення всіх обставин у справах.

По справі № 825/1540/17 фактична виплата всіх належних позивачу сум вже відбулася внаслідок виконання відповідачем судового рішення, якими ці суми присуджено, а тому висновки викладені в постанові Верховного Суду від 16.07.2020 року не можливо застосувати до спірних правовідносин.

Доводи апелянта, що судом першої інстанції помилково не стягнуто на її користь розраховану суму індексації грошового забезпечення 3 375,19 грн є помилковими з огляду на таке.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03 липня 1991 року № 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Закон України № 1282-XII).

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078).

Відповідно до п.5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Враховуючи вищенаведене, вбачається, що підставою для прийняття індексу споживчих цін за 1 або 100 (фактично визначення базового місяця) є підвищення посадових окладів особи.

Відповідно до п. 10-2. Порядку №1078 для, зокрема, новоприйнятих працівників обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення тарифної ставки (окладу), за посадою, яку займає працівник.

Доводи апелянта, що ним належним чином розраховано суму індексації грошового забезпечення не є належним чином обґрунтованими, оскільки наданий розрахунок не містить значення індексу споживчих цін (фактично базового місяця), що позбавляє суд змоги оцінити вірність зробленого розрахунку.

З аналогічних підстав судова колегія не враховує здійснений відповідачем розрахунок індексації грошового забезпечення, наведений у відзиві на позовну заяву.

При цьому визначення індексу споживчих цін (фактично базового місяця) та розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення.

Подібна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15.10.2020 по справі 240/11882/19.

Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Здійснюючи судочинство Європейський суд неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини від 17.12.2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 02.06.2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права.

Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень.

За таких умов, з урахуванням положень Порядку № 1078, Закону України № 1282-XII та встановленої судом першої інстанції протиправної бездіяльності відповідача щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з листопада 2015 по жовтень 2017 року включно, вірними є висновки суду першої інстанції щодо зобов`язання Департаменту патрульної поліції вчинити відповідні дії, оскільки задоволення позовних вимог в такому вигляді не порушує його дискреційні повноваження.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги вважає такими, що висновків суду не спростовують.

Судова колегія зазначає, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 10 червня 2020 року. Тому постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 320, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко