Справа № 380/7800/20
Суддя: Москаль Ростислав Миколайович
Дата ухвалення: 2020-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/7800/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 листопада 2020 року
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Москаля Р.М. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправної бездіяльність, визнання протиправним та скасувангня рішення та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,
Суд ухвалою від 28.09.2020 відкрив провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 та призначив таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідач подав відзив на позовну заяву (а.с. 153-163), позов не визнає, просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. Відповідач вказує, що чинним законодавством України не передбачено виплату пенсії громадянам за місцем постійного проживання за кордоном. Виплати пенсій громадянам, які перебувають за кордоном, здійснюються виключно на підставі міжнародних договорів, укладених Україною з іншими державами. 28.09.2012 між Україною та Державою Ізраїль підписано Угоду про соціальне забезпечення, разом з тим ця угода не ратифікована Верховною Радою України. Відповідач пояснює, що до 01.01.2007 функції з призначення/перерахунку і виплати пенсій особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом МОУ, які мають право на пенсію відповідно до Закону №2262-XII покладались на Львівський обласний військовий комісаріат. При передачі функцій щодо призначення пенсій відповідно до Закону №2262-XII останній передав ГУ ПФУ у Львівській області лише «діючі» пенсійні справи, а пенсійна справа ОСОБА_1 не була передана відповідачу. Відповідач також посилається на те, що позивачем не було дотримано порядок звернення до органу пенсійного фонду з відповідною заявою, а подана через пошту заява не підписана особисто та не подана особисто заявником. З приводу індексації пенсії зазначає, що індексація пенсій особам, які постійно проживають за межами України не проводиться. Щодо стягнення моральної шкоди, відповідач вказує, що позивачем не доведено, з долученням відповідних доказів, заподіяння шкоди ГУ ПФУ у Львівській області. З огляду на заявлену вимогу щодо стягнення моральної шкоди просить суд залучити до участі у справі в якості відповідача ГУ ДКСУ у Львівській області. При цьому відповідач стверджує, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду, визначений статтею 122 КАС України.
При вирішенні питання щодо строків звернення до суду з цим позовом суд врахував, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 в аналогічному спорі дійшла висновку, що відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі №25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками, а статті 122, 123 КАС України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009. З огляду на такі висновки касаційного суду щодо застосування статті 122, 123 КАС України суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду чи залишення позову без розгляду, адже перелічені судові рішення у формі ухвал передбачені статтями процесуального закону, що визнані ВП ВС незастосовними в цій категорії спорів.
Ухвалою від 09.11.2020 суд відмовив в задоволенні клопотання ГУ ПФУ у Львівській області про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Суд з`ясував зміст позовних вимог, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази та письмові пояснення, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон (а.с. 72-73). Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_2 від 16.06.1997 (а.с. 71). Позивачу з 27.10.1981 призначено пенсію за вислугу років, що підтверджується повідомленням про призначення пенсії (а.с. 69). До 1997 року ОСОБА_2 отримував цю пенсію відповідно до положень Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII (далі Закон №2262-XII) через ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
ОСОБА_1 в 1997 році виїхав з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України; після виїзду на постійне місце проживання закордон Львівський ОВК з 1998 року припинив виплату пенсії ОСОБА_1 (ці обставини не потребують доказування, оскільки встановлені в рішенні суду від 31.07.2019 №1340/5871/18 між тими ж сторонами, що набрало законної сили).
Після 01.01.2007, відколи на підставі статті 10 Закону №2262-XII та постанови КМУ від 02.11.2006 №1522 функції з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян (в т.ч. і особам, що отримують пенсію за вислугу років) перейшли до територіальних органів ПФУ, ІНФОРМАЦІЯ_3 не передав ГУ ПФУ у Львівській області пенсійної справи ОСОБА_1 , оскільки така не була «діючою» (іншими словами є архівною).
07.06.2018 представник ОСОБА_1 через звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою від 30.05.2018 вих. №215 про «поновлення виплати призначеної пенсії» (а.с.84-86), до якої додав нотаріально завірені копії документів та оригінал апостильованої заяви про поновлення пенсії, що підписана ОСОБА_1 29.03.2018 (а.с. 50-53). Логінов також просив ПФУ витребувати його пенсійну справу з ІНФОРМАЦІЯ_4 та взяти його на облік в ГУ ПФУ у Львівській області (а.с. 53).
При прийнятті рішення суд керується такими правовими нормами:
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі Закон №1058-ІV).
За визначенням наведеним в статті 1 Закону № 1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону №1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 51 Закону №1058-ІV визначено, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Конституційний Суд України у рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року N1058-IV.
У пункті 3.3 цього рішення Конституційний Суд України зазначив, що оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Таким чином, положення пункту 2 частини 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону №1058-ІV втратили чинність з 07.10.2009, тобто від дати прийняття Конституційним Судом України рішення № 25-рп/2009.
Відповідно до частини першої статті 45 Закону № 1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією. Згідно з частиною другою статті 49 Закону № 1058-ІV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 № 13-1, далі Порядок № 22-1). Відповідно до цього Порядку:
Заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії (пункт 1.5.);
Поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії (пункт 2.8.);
За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання (пункт 2.22.);
Документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.
Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію (пункт 2.23);
Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (пункт 4.1.);
Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України. Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління (пункт 4.3).
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При вирішенні цієї справи суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 дійшла висновку, що відновлення виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України без обмеження її виплати жодними строками.
При прийнятті рішення суд керується такими мотивами:
ОСОБА_1 отримував через Львівський ОВК пенсію за вислугу років на підставі Закону №2262-XII. Після виїзду позивача з України на постійне місце проживання до Ізраїлю з 1998 року Львівський ОВК припинив виплату пенсії ОСОБА_1 підставі положень Закону №1058-ІV, які Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року визнано неконституційним.
При розгляді цієї справи суд враховує, що постановою Кабінету Міністрів України №1522 від 02.11.2006 «Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення та виплати пенсій деяким категоріям громадян» затверджено Порядок передачі органам Пенсійного фонду України функції з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян (далі Порядок №1522). В пункті 3 цієї постанови зазначено, що «... іншим органам, що здійснюють призначення пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», забезпечити проведення інвентаризації пенсійних справ, виплатних та інших документів, необхідних для виконання функцій з призначення і виплати пенсій особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», передачу їх до 1 січня 2007 р. органам Пенсійного фонду України». Пунктом 2) частини другої Порядку №1522 органи Пенсійного фонду України приймають згідно із затвердженими графіками від органів, що здійснюють призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», пенсійні справи, виплатні та інші документи, необхідні для виконання функцій з призначення і виплати пенсій. Отже, до ГУ ПФУ у Львівській області перейшли повноваження із виплати пенсії відповідній категорії пенсіонерів (особам, звільненим з військової служби).
Відповідач повідомив суд, що ІНФОРМАЦІЯ_3 не передавав пенсійну справу ОСОБА_1 органам ПФУ після 01.01.2007, оскільки така є «недіючою» (тобто за цією справою не здійснювалася виплата пенсії). Позивач та його представники не надали суду відомостей та/або доказів про те, що ОСОБА_1 чи його представники в період з 07.10.2009 (дата прийняття рішення КСУ №25-рп/2009) до 06.06.2018 зверталися до ГУ ПФУ у Львівській області щодо витребування з Львівського ОВК пенсійної справи ОСОБА_1 та поновлення виплати йому пенсії за вислугу років, припиненої Львівським ОВК ще в 1998 році. Отже, до 07.06.2018 (дати надходження до ГУ ПФУ у Львівській області листа представника ОСОБА_3 про поновлення виплати раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 з додатками, а.с. 84-86) ГУ ПФУ у Львівській області не знало і не повинно було знати про ситуацію з пенсійним забезпеченням ОСОБА_1 .
В рішенні від 31.07.2019 у справі №1340/5871/18 за позовом ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Львівській області (а.с. 55-62) суд цілком доступно та зрозуміло вказав відповідачу, що заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії може бути подана як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому відсутні вказівки на те, що пенсіонер повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою; із заявою про поновлення виплати ОСОБА_1 пенсії звернулась уповноважена особа. Задовольняючи позов ОСОБА_1 частково, суд кваліфікував лист від 18.06.2018 як бездіяльність відповідача та вказав, що ГУ ПФУ у Львівській області за наслідками повторного розгляду заяви ОСОБА_4 , поданої його представником за довіреністю, зобов`язане прийняти одне із рішень про поновлення виплати пенсії чи про відмову в поновленні пенсії.
Суд враховує, що відповідно до частини третьої статті 44 Закону №1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Постановою правління Пенсійного фонду України №28-2 від 22.12.2014 затверджено Положення про головні управління пенсійного фонду України в Автономній республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Згідно з підпунктом 5) пункту 4 цього Положення Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань здійснює призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відповідно до підпункту 2) пункту 6 цього Положення Головне управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань. Отже, законодавець поклав на відповідача обов`язок витребовувати в установленому законодавством порядку відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.
Отже, ГУ ПФУ у Львівській області для належного розгляду заяви представника позивача, виявивши, що пенсійна справа ОСОБА_1 . Львівським ОВК фактично не передана, повинно було витребувати цю пенсійну справу та прийняти рішення щодо поновлення виплати йому пенсії.
Оцінивши встановлені обставини справи в їх сукупності суд дійшов висновку, що відповідач описаних вище вимог законодавства не виконав, натомість вдруге ухилився від прийняття одного із двох передбачених Порядком №22-1 альтернативних рішень та знову скерував заявнику листа від 31.10.2019 в порядку Закону України «Про звернення громадян» (а.с. 67). Отже, відповідач допустив протиправну бездіяльність.
Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З цих приписів слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Суд констатує, що відповідач як суб`єкт владних повноважень в жовтні 2019 року повторно ухилився від розгляду заяви ОСОБА_1 у встановлений законодавством спосіб (незважаючи на рішення суду, що зобов`язувало діяти за процедурою) та замість прийняття індивідуального акта (рішення по суті) за результатами розгляду заяви про поновлення виплати пенсії ГУ ПФУ продовжило займатися листуванням. Відтак, обраний судом у справі №1340/5871/18 спосіб захисту прав заявника (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням висновків суду) виявився недієвим внаслідок очевидно недобросовісних дій ГУ ПФУ у Львівській області.
Оцінюючи звернення ОСОБА_1 до ГУ ПФУ у Львівській області (форму та зміст заяви, а також додані до заяви документи, як і ким подано) через призму вимог Закону №1058-ІV та Порядку №22-1 суд дійшов висновку, що ця заява не має недоліків, що перешкоджали б її задоволенню. Суд враховує, що пункти 1.1, 1.5 Порядку №22-1 визначають можливість подання заява про поновлення виплати пенсії як особисто пенсіонером так і його уповноваженим представником. Якщо ГУ ПФУ у Львівській області має обґрунтовані сумніви щодо добросовісності ОСОБА_5 , який як нотаріус посвідчив факт перебування позивача в живих та довіреність на представництво інтересів позивача в судах України, то воно вправі вживати заходів для перевірки цих обставин у встановлений законом спосіб. Законодавство України передбачає адекватні засоби притягнення як до цивільної (майнової), так і кримінальної відповідальності осіб, що подають неправдиві відомості для безпідставного одержання коштів з бюджету. Проте відповідач наполягає на єдиному та неприйнятному за обставин цієї справи способі особистому поданні заяви про поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 , - особою 1926 р.н., що проживає на іншому континенті.
Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції (така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 826/7631/15).
Отже, право ОСОБА_1 на соціальний захист шляхом поновлення виплати пенсії за вислугу років слід поновити, зобов`язавши відповідача вчинити відповідні дії. Враховуючи висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 підходи, відповідача слід зобов`язати на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 відновити виплату пенсії ОСОБА_1 як громадянину України, який проживає за її межами, з дати його ухвалення, тобто 07.10.2009.
Щодо вимог позивача щодо зобов`язання ГУ ПФУ у Львівській області провести поновлення та виплату пенсії з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, посилаючись на Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Закон України «Про індексацію грошових коштів населення». З цього приводу суд зазначає таке.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159).
Статтею 1 Закону №2050-ІІІ визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно зі статтею 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: -пенсії; - соціальні виплати; - стипендії; - заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Відповідно до абзацу четвертого статті 6 Закону №2050-III компенсацію виплачують за рахунок коштів Пенсійного фонду України, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.
З метою реалізації Закону №2050-ІІІ Кабінетом Міністрів України прийнято Порядок №159. Відповідно до пункту 2 цього Порядку компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Як визначено в пункті 3 Порядку №159 компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, -пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Нарахування та виплата пенсії ОСОБА_1 припинена у зв`язку з його виїздом за кордон. Оскільки нарахування пенсії не здійснювалось, відповідно, не було і не могло бути затримок виплати ненарахованих доходів. З метою поновлення прав позивача суд приймає рішення зобов`язального характеру, на виконання якого відповідач повинен поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 . З огляду на те, що відповідач таких розрахунків ще не провів, вимоги позивача щодо нарахування та виплатити позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії є передчасними та такими, що не підлягають до задоволення.
Згідно з статтею 64 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ призначені військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей пенсії підвищуються відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Частиною 2 статті 62 цього Закону визначено, пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно з частиною другою статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.
Суд вважає вимогу позивача про зобов`язання відповідача здійснити індексацію пенсії передчасною, оскільки відповідач ще не здійснив поновлення та перерахунок пенсії ОСОБА_1 . Відтак, відсутні докази того, що при проведенні такого перерахунку пенсії відповідач не здійснить її індексацію самостійно, як того вимагає Закон.
Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000 гривень, суд зазначає таке:
відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною другою цієї статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були узагальнені Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17:
« 49. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.
51. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України).
52. Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.
55. Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
56. При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100000 грн., яка виразилась в душевних стражданнях, беручи до уваги вік та стан його здоров`я, з причини протиправної бездіяльності відповідача, незважаючи сотні судових рішень у цій категорії справ відповідач відмовляється поновлювати виплату позивачу сумлінно заробленої пенсії.
При прийнятті рішення суд враховує, що правовідносини щодо розгляду ГУ ПФУ у Львівській області заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати його пенсії виникли ще в червні 2018 року. Всупереч рішенню суду у справі №1340/5871/18, в якому констатовано наявність повноважень особи, що подала заяву ОСОБА_1 про поновлення виплати йому пенсії та необхідність прийняття відповідачем рішення по суті заяви (замість надіслання листа), відповідач повторно скерував заявнику лист в порядку Закону України «Про звернення громадян», ухиляючись від прийняття рішення по суті заяви; мотиви, викладені в згаданому «повторному» листі, є аналогічними за змістом до наведених у «першому» відповідач наполягає на особистому поданні позивачем до ПФУ заяви щодо поновлення виплати пенсії. Суд вважає, що тривале (понад два роки) вирішення питання, що повинно було бути вирішене у стислі строки (відповідач зобов`язаний прийняти рішення впродовж 10 днів) та недобросовісні дії відповідача щодо фактичного ігнорування рішення суду у справі №1340/5871/18, що зумовили необхідність нового звернення особи, котрій вже минуло 93 роки від народження, до суду за захистом своїх прав, дійсно спричинити моральні страждання негативні переживання, зумовлені тривалою невизначеністю та несправедливістю через діяння відповідача. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, суд враховує обставини цієї справи, час та зусилля, докладені позивачем для відновлення його порушених прав та вважає, що справедливим присудження відшкодування моральної шкоди в сумі 4204 грн. (сума, кратна п`яти розмірам судового збору за подання цього позову до відповідача про поновлення права позивача на соціальних захист у старості).
Щодо клопотання відповідача про залучення до участі у справі в якості відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області суд враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену в постанові №242/4741/16-ц від 27.11.2019 такого змісту: « 43. […] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав […]. 44. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. 46. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. 47. Враховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з підстав незалучення відповідного територіального органу ДКСУ. Відмовивши у задоволенні позову з формальних міркувань, апеляційний суд не переглянув справу по суті». Отже, враховуючи висновки наведені касаційного суду, підстав для залучення до участі у справі органу Держказначейства як відповідача немає.
Підсумовуючи свої висновки по суті аргументів сторін суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково. Питання про розподіл судових витрат вирішується на підставі статті 139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 9, 19-20, 90, 139, 205, 229, 241-246, 250, 251, 255, 287, 295, 372, пп. 15.5 п.15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд
Задовольнити адміністративний позов частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо належного вирішення заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії за вислугу років.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Суддя Москаль Р.М.