Справа № 460/834/20
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2020-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 460/834/20 пров. № А/857/6158/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року, прийняте суддею Махаринець Д.Є. у місті Рівному, повний текст складений 24.04.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, зобов`язання вчинення певних дій,-

встановив:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулася з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (надалі - Військова частина НОМЕР_1 , відповідач) про визнання протиправною бездіяльності щодо не проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні; стягнення на користь позивача 43531,52 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.10.2019 по 21.12.2019; зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.10.2019 по 21.12.2019.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини щодо не проведення повного розрахунку при звільненні. Стягнуто з середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.10.2019 по 21.12.2019 у розмірі 29973,13 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що матеріали справи не містять доказів оскарження звільнення позивача та/або наказу про виключення зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, а відтак, станом на момент прийняття наказу (по стройовій частині) від 10 жовтня 2019 №212 позивач погодила проведення з нею всіх необхідних розрахунків.

Крім того, грошова компенсація за неотримане речове майно має разовий характер, тому не підпадає під умови, визначені ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», як підставу для виплати компенсації.

При цьому, основною умовою для виплати компенсації є порушення строків їх виплати і така проводиться добровільно чи на виконання судового рішення. Однак, позивач не зверталася до Військової частини НОМЕР_1 з такою вимогою.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що відповідачем надана невірна інформація про те, що остання погодила проведення з нею всіх розрахунків, оскільки рапорт про надання згоди на виключення із списків військової частини без остаточного розрахунку не подавала. Більше того, нею було оскаржено рішення про невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки.

Звернута увага, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, а тому застосуванню підлягає ст.117 КЗпП України.

Відповідно по п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 в період з 15.04.2015 по 10.10.2019 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 10.10.2019 №212 прапорщик ОСОБА_1 звільнена наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 08.10.2019 №21-РС з військової служби у запас за пунктом 2 підпунктом «б» (за станом здоров`я) частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». З 10.10.2019 виключена зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Однак, належну позивачу при звільнені грошову компенсацію за речове майно, що належить до видачі згідно довідки-розрахунку №473 від 09.10.2019 в сумі 47802,44 грн. відповідач перерахував 21.12.2019 про що свідчить виписка по надходженням по картці видана АТ КБ «Приватбанк».

Проаналізувавши заявлені позовні вимоги, колегія суддів вважає, що спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби.

Як встановлено ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 3 ст. 122 КАС України).

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.

У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 січня 2020 № 620/1982/19, від 04 грудня 2019 у справі № 815/2681/17.

Також варто зауважити на тому, що, аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 (справа №821/1083/17) зазначила таке.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

У рішенні від 15 жовтня 2013 № 8-рп/2013 Конституційний Суд України роз`яснив, що положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Окрім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 № 9-рп/2013 положення частини другої статті 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Оскільки предметом переданого на розгляд адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, яка не входить до структури заробітної плати, підстави для застосування частини третьої статті 233 КЗпП відсутні.

Як уже зазначено, остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 21.12.2019, а з цим позовом ОСОБА_1 звернулася до суду 13.02.2020, тобто з пропуском установленого КАС України місячного строку звернення до адміністративного суду.

Зазначений вище висновок апеляційного суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.09.2020 у справі №1.380.2019.003695.

Клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду позивач не заявляла.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частинами третьою та четвертою статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів зауважує, що практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні, свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (справи «Стаббігс та інші проти Великобританії», «Девеер проти Бельгії»). Застосоване у цій справі обмеження мало законну мету, а співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою апеляційний суд вважає пропорційним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року у справі № 460/834/20 скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, зобов`язання вчинення певних дій залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич