Справа № 826/12060/17
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2020-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2020 року м. Київ № 826/12060/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., розглянув в порядку спрощеного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної регуляторної служби України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобо`язання вчинити

дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної регуляторної служби України, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної регуляторної служби України, яким відмовлено Державній службі з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Дніпропетровській області в погодженні проведення позапланової перевірки дотримання Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів) наступного суб`єкта: ТОВ «МЕНГО» (), м. Дніпро, вул. Калинова, 1/75;

- зобов`язати Державну регуляторну службу України надати Державній службі з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Дніпропетровській області погодження на проведення позапланової перевірки дотримання Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів) наступного суб`єкта: ТОВ «МЕНГО» (), м. Дніпро, вул. Калинова, 1/75.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.09.2017 відкрито провадження та призначено справу до розгляду в попередньому судовому засіданні.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України викладено у новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою від 16.01.2018 вирішено подальший розгляд адміністративної справи № 826/12060/17 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та роз`яснено учасникам справи, що суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, посилаючись при цьому на те, що в порушення вимог Ліцензійних умов, ТОВ «МЕНГО» в назві аптеки на вивісці використовує інформацію, яка вказує на рівень цін та соціальну спрямованість «АПТЕКА ОПТ Торг». Оскільки позивач є споживачем на ринку роздрібної торгівлі лікарськими засобами, зазначене, на його думку, може порушити його права, оскільки вказана вивіска порушує Ліцензійні вимоги та не відповідає дійсності щодо рівня цін у вказаній аптеці, що також може свідчити про реалізацію неякісних лікарських засобів в даних аптеках, а в разі придбання позивачем таких засобів це може негативно вплинути на його здоров`я.

Відповідач проти позову заперечує, посилаючись при цьому на те, що оскаржуване рішення прийнято в законодавчо встановлений спосіб, цілком правомірно та обґрунтовано, внаслідок чого підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Позивач шляхом надсилання письмового повідомлення від 08.06.2017 та повторного письмового повідомлення від 23.06.2017 звернувся до начальника Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області з проханням про проведення позапланової ліцензійної перевірки діяльності ТОВ «МЕНГО» на підставі ліцензії №АВ598942 від 03.05.2012 за адресою: м. Дніпро, вул. Калинова, 1, прим.75 та вжиття відповідних заходів реагування за порушення Товариством Ліцензійних умов провадження господарської діяльності.

У зв`язку з отриманням вказаних повідомлень (звернень), Державна служба України з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Дніпропетровській області звернулась до Державної регуляторної служби України, з запитом на погодження проведення позапланової перевірки, у зв`язку з отриманням звернень, в тому числі і ОСОБА_1 .

За наслідком розгляду запиту Держлікслужби, а також здійснення відповідачем перевірки звернень позивача на предмет обґрунтованості та порушення його прав у визначених у зверненнях питаннях, оскаржуваним Рішенням від 14.07.2017 вих. №5608/0/20-17 Державна регуляторна служба України відмовила у погодженні позапланового заходу державного нагляду (контролю) з підстав відсутності питань, необхідності перевірки яких стала підставою для здійснення позапланового заходу.

Вважаючи вказане рішення протиправним та таким, що на думку позивача порушує його права, останній звернувся до суду з даним позовом та просить його задовольнити.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Досліджуючи питання наявності/відсутності порушених прав та інтересів позивача внаслідок прийняття оскаржуваного рішення, Окружний адміністративний суд міста Києва, вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, частиною другою ст.124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом ч.4 ст.125 КАС України визначено, що з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке виникло внаслідок існування юридичного спору між особою, та, в даному випадку, суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину другу ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона має право розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього розв`язати спір.

Крім того, судовому захисту підлягає також охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні від 1 грудня 2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам .

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Викладені конституційні норми кореспондуються з нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв`язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

У свою чергу, як вже зазначалось, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку в публічно-правових відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно, на думку особи, спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов`язків особи (тобто є юридично значимими), особа може порушити питання про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше ущемлення прав чи свобод.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

В позовній заяві позивач не обґрунтував та не надав доказів на підтвердження існування причинно-наслідкового зв`язку між прийнятим оскаржуваним рішенням та порушеним майновим правом позивача у сфері публічно-правових відносин.

Поряд з цим, обґрунтування позивача щодо наявності порушеного права зводиться до того, що вивіска на аптечних закладах «Аптека ОПТ Торг» вводять його в оману стосовно рівня цін, у зв`язку з чим, він може придбати лікарські засоби за вищими цінами або такими ж, як в інших аптечних закладах. Крім того, вказане на думку позивача може свідчити про неналежну якість лікарських засобів, які реалізуються в даних аптечних закладах.

Суд відхиляє зазначені доводи позивача, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного рішення були порушені будь-які права та інтереси позивача через наявність на аптеці вивіски «Аптека ОПТ Торг».

В той же час, посилання позивача на те, що зазначена назва аптеки порушує встановлені ліцензійні умови судом відхиляються, адже позивач не відноситься до кола осіб, які наділені компетенцією надавати оцінку обставинам дотримання / не дотримання ліцензіатом ліцензійних умов.

Оскільки, сама по собі незгода, на думку позивача, з оскаржуваним рішенням, за відсутності обґрунтування порушеного права, не може бути підставою для задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, додатковою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог суд відзначає обрання позивачем невірного способу захисту порушеного права.

Так, правові засади захисту суб`єктів господарювання і споживачів від недобросовісної конкуренції визначені Законом України «Про захист від недобросовісної конкуренції».

Статтею 15-1 даного Закону передбачено, що поширенням інформації, що вводить в оману, є повідомлення суб`єктом господарювання, безпосередньо або через іншу особу, одній, кільком особам або невизначеному колу осіб, у тому числі в рекламі, неповних, неточних, неправдивих відомостей, зокрема внаслідок обраного способу їх викладення, замовчування окремих фактів чи нечіткості формулювань, що вплинули або можуть вплинути на наміри цих осіб щодо придбання (замовлення) чи реалізації (продажу, поставки, виконання, надання) товарів, робіт, послуг цього суб`єкта господарювання.

З огляду на викладене, Позивач в адміністративному позові фактично посилається на наявність в діях суб`єкта господарювання саме недобросовісної конкуренції, у вигляді поширення інформації, що вводить в оману Позивача та впливає на його намір придбати лікарські засоби.

Статтею 28 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» встановлено, що особи, права яких порушені діями, визначеними цим Законом, як недобросовісна конкуренція, можуть звернутися до Антимонопольного комітету України, його територіальних відділень із заявою про захист своїх прав.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» органи Антимонопольного комітету України у справах про недобросовісну конкуренцію приймають обов`язкові для виконання рішення, зокрема, про: визнання факту недобросовісної конкуренції; припинення недобросовісної конкуренції.

Позивач із відповідними заявами до Антимонопольного комітету на власний розсуд не звертався.

Слід зазначити, що відповідно до статті 6 Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері Господарської діяльності» дія цього Закону не поширюється на Антимонопольний комітет України.

Враховуючи наведене в сукупності, оскільки оскаржуване рішення не призводить до виникнення, зміни чи припинення прав та інтересів позивача в площині публічно-правових відносин з Державною регуляторною службою України, а позивач окрім наведеного обрано невірний спосіб захисту порушеного права, вказані обставини свідчать на користь необхідності відмови в задоволенні позовних вимог.

Окружний адміністративний суд міста Києва не вважає за доцільне здійснювати перевірку дотримання відповідачем процедурних моментів прийняття спірного рішення, оскільки в будь якому випадку дане рішення не впливає на права позивача, а позивач вільний у виборі аптеки з найбільш привабливою для себе ціною на лікарські засоби.

В той же час, якщо позивач принципово бажає здійснювати придбання лікарських засобів в спірній аптеці, він не позбавлений можливості звернутись до Антимонопольного комітету України з метою вирішення питання щодо наявності / відсутності в діях ТОВ «Менго» ознак недобросовісної конкуренції.

Керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.О. Григорович