Справа № 460/6294/20
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2020-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 листопада 2020 року м. РівнеСправа №460/6294/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Н.О. Дорошенко, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій, скасування розпорядження та рішення,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУ ПФУ в Рівненській області, відповідач), у якому просить:

визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Зарічненському районі Рівненської області щодо припинення виплати позивачу пенсії за віком з 01.07.2004 згідно із Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";

скасувати розпорядження завідуючого Зарічненським управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області від 04.04.2006;

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в частині поновлення позивачу виплату пенсії за віком з 18.09.2019;

скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 31.10.2019 №68 в частині поновлення позивачу пенсії за віком з 18.09.2019;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області провести поновлення та виплату позивачу пенсії за віком з 01.07.2004 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі, з компенсацією втрати частини доходів, а також провести відповідний перерахунок та доплату недоотриманих сум пенсії (різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією) з 01.07.2004.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 24.07.1994 по 03.08.2019 позивач виїжджала за межі території України до США. Оскільки вона була відсутня за фактичним місцем проживання, то з 01.03.2005 нарахування та виплату їй пенсії було припинено, а особовий рахунок закрито. Крім того, 04.04.2006 розпорядженням завідуючого Зарічненським управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області закрито пенсійну справу ОСОБА_1 за №111937. Після повернення до України рішенням ГУ ПФУ в Рівненській області від 31.10.2019 №68, на підставі заяви позивачу поновлено виплату пенсії лише з 18.09.2019. Вважає, що відповідачем протиправно відмовлено у поновленні виплати пенсії з 01.04.2004 по серпень 2019 року, припинення якої пов`язано з виїздом за кордон.

Позивач вважає, що виплата пенсії не повинна бути пов`язана з такою умовою як постійне місце проживання в Україні чи відсутність законодавчого механізму врегулювання спірних правовідносин. Крім іншого, рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 положення п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), а тому право громадян України, які постійно проживають (проживали) за кордоном, відновлено. З урахуванням наведеного, позивач вважає, що непроведення відповідачем поновлення виплати позивачу пенсії з 01.07.2004 свідчить про протиправність таких дій, а також рішення відповідача від 31.10.2019 №68 в частині поновлення позивачу пенсії за віком з 18.09.2019 підлягає скасуванню. Також вважає, що розпорядження завідуючого Зарічненським управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області від 04.04.2006 про закриття пенсійної справи №111937 є протиправним та підлягає скасуванню. Окрім цього, відповідно до ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати" ГУ ПФУ в Рівненській області зобов`язане нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів за порушення строків виплати пенсії.

Ухвалою від 02.09.2020 позовна заява залишалася без руху. Позивачу встановлювався строк для усунення недоліків позовної заяви. У вказаний строк позивач допущені недоліки усунув.

Ухвалою від 15.10.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву.

Відповідач подав до суду відзив, у якому заперечив проти заявлених позовних вимог. Зокрема, зазначив, що згідно зі статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії припиняється у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд. Відповідно до звітів про виплату пенсії по поштовому відділенню с.Задовже Зарічненського району, починаючи з липня 2004 року по лютий 2005 року у відомостях на виплату пенсій була проставлена неоплата по причині відсутності позивача за місцем проживання - АДРЕСА_3. Враховуючи зазначене, з 01.03.2005 нарахування пенсії було припинено у зв`язку із довготривалою неоплатою протягом шести місяців підряд. Інформація щодо місця проживання позивача у період з 1999 року по 2019 рік в Управлінні державної міграційної служби України в Рівненській області відсутня. Згідно зі статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном. На підставі звернення позивача щодо поновлення виплати пенсії від 19.09.2019, паспорта громадянина України, виданого 22.08.2019 та довідки про реєстрацію місця проживання, виплату їй пенсії відновлено з дати реєстрації - 18.09.2019. Враховуючи викладене, здійснити нарахування та виплату позивачу пенсії з липня 2004 року по серпень 2019 року немає підстав. Звернув увагу на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду. Вважає безпідставними позовні вимоги в частині виплати позивачу пенсії з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, оскільки в даному випадку відсутні підстави для нарахування компенсації, адже відсутнє порушення строків виплати пенсії позивачу. Вважає, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, оцінивши їх у сукупності на підставі чинного законодавства, суд встановив та врахував таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, перебуває на обліку в органі Пенсійного фонду та отримує пенсію за віком з 22.10.1985 (а.с.14, 17).

У період з 1979 року по 1999 рік була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.75).

Позивач у позові ствердила, що 24.07.1994 вона виїхала з України до Сполучених Штатів Америки, до своєї доньки в штат Пенсільванія, де перебувала за неімміграційною гостьовою візою, при цьому документів для виїзду за кордон на постійне місце проживання до США вона не оформляла та не стала на консульський облік (а.с.49).

За інформацією Державної міграційної служби України в Рівненській області, у травні 2019 року до УДМС України в Рівненській області надходив запит з Генерального консульства України в Нью-Йорку щодо підтвердження особи та належності до громадянства України гр. ОСОБА_1 для документування посвідченням особи на повернення в Україну (а.с.75).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 повернулась в Україну 03.08.2019, що підтверджується відміткою в посвідченні особи для повернення в Україну серії НОМЕР_1 , виданого 05.07.2019 органом №3USA1 на ім`я ОСОБА_1 (а.с.13).

22.08.2019 ОСОБА_1 видано паспорт громадянина України НОМЕР_2 (а.с.14). З 18.09.2019 позивач зареєстрована по АДРЕСА_1 , з 18.09.2019 (а.с.15,74).

Суд встановив, що 20.05.1996, перебуваючи у США, позивач видала нотаріально посвідчений дозвіл на отримання пенсії своєму сину ОСОБА_2 або невістці ОСОБА_3 (а.с.32).

Довідкою від 30.07.2020, виданою Управлінням з питань виплати пенсій ГУ ПФУ в Рівненській області (ОР 111937), стверджується, що ОСОБА_1 знаходилася на обліку в Зарічненському об`єднаному управлінні ПФУ та отримувала пенсію за віком з жовтня 1996 року по червень 2004 року (а.с.25-29).

Розпорядженням завідуючого Зарічненським управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області від 04.04.2006 закрито пенсійну справу ОСОБА_1 за №111937 у зв`язку з тривалою неоплатою. Особовий рахунок закритий з 01.03.2005 (а.с.23).

Рішенням ГУ ПФУ в Рівненській області від 31.10.2019 №68, на підставі заяви позивача до Рівненського міського відділу обслуговування громадян (сервісного центру) ГУ ПФУ в Рівненській області від 19.09.2019, ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії з 18.09.2019 (а.с.35).

20.11.2019 позивач звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою щодо нарахування і виплати їй пенсії за період з серпня 2003 року по серпень 2019 року (а.с.20).

Листом ГУ ПФУ в Рівненській області від 19.12.2019 №Г-4305/07.1-59 ОСОБА_1 повідомлено, що згідно зі статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії припиняється у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд. Відповідно до звітів про виплату пенсії по поштовому відділенню с.Задовже Зарічненського району, починаючи з липня 2004 року по лютий 2005 року у відомостях на виплату пенсій була проставлена несплата по причині відсутності позивача за місцем проживання - АДРЕСА_3. Враховуючи зазначене, з 01.03.2005 нарахування пенсії було припинено у зв`язку із довготривалою неоплатою протягом шести місяців підряд. Інформація щодо місця проживання позивача у період з 1999 року по 2019 рік в Управлінні державної міграційної служби України в Рівненській області відсутня. Згідно зі статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном. На підставі звернення позивача щодо поновлення виплати пенсії від 19.09.2019, паспорта громадянина України, виданого 22.08.2019 та довідки про реєстрацію місця проживання, виплату їй пенсії відновлено з дати реєстрації - 18.09.2019. Враховуючи викладене, здійснити нарахування та виплату позивачу пенсії з липня 2004 року по серпень 2019 року немає підстав (а.с.21-22).

Вважаючи протиправними дії органу Пенсійного фонду щодо припинення виплати позивачу пенсії за віком з 01.07.2004 та поновлення її виплати лише з 18.09.2019, звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд враховує таке.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Статтею 1 Закону №1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

За приписами статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом.

Необхідно відрізняти пенсію за віком, яка призначається довічно, та пенсії, які можуть мати термін дії (наприклад, пенсія по інвалідності - на період встановлення інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника дітям померлого годувальника призначається до досягнення 18 річного віку, а тим, що навчаються у вищому навчальному закладі - до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення 23 років).

Пенсія за віком призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу та розміру заробітної плати, яку вона отримувала, та відповідно до відрахувань до спеціального фонду.

Водночас, пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. Водночас пенсія стає «нарахованою» в момент призначення пенсії і залишається такою («нарахованою») до її чергової зміни.

Відповідач підтвердив, що ОСОБА_1 з 22.10.1985 перебувала на обліку в органі Пенсійного фонду України як отримувач пенсії за віком (а.с.21). Пенсійним посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим Пенсійним фондом України 29.07.2020 на ім`я ОСОБА_1 , підтверджено, що пенсія позивачу призначена за віком. Термін дії посвідчення - довічно (а.с.17).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону №1058-ІV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 51 Закону №1058-IV, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009.

Як зазначено в пункті 3.3. цього Рішення, оспорюваними нормами Закону №1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Закону №1058-ІV, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Згідно з частиною другою статті 49 Закону №1058-IV, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому статтею 46 цього Закону.

Водночас, згідно з пунктом 2.8. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок №22-1), поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2) (п.4.1 Порядку №22-1).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України (п.4.3 Порядку №22-1).

Матеріалами справи стверджено, що відповідачем за заявою ОСОБА_1 від 19.09.2019 поновлено виплату пенсії з дати реєстрації - 18.09.2019. Проте ГУ ПФУ в Рівненській області у листі від 19.12.2019 №Г-4305/07.1-59 взагалі заперечує право позивача на отримання пенсії за період з липня 2004 року по серпень 2019 року.

У зв`язку з цим суд вважає необхідним звернути увагу на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з позицією Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15.10.2013 №8-ргі/2013, Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов`язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3).

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься в Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого «однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості».

У свою чергу, спеціальне законодавство у сфері соціального захисту, а саме стаття 46 Закону №1058-IV, визначає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Аналіз зазначених положень статті 46 Закону №1058-IV свідчить про те, що в Україні не існувало та не існує на сьогодні жодного строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини держави в особі її компетентних органів.

Отже, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством. Конституція України та Закон №1058-ІV гарантують всім громадянам України, за певних умов, право на матеріальне забезпечення за рахунок трудових та соціальних пенсій.

Водночас, відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009 Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

У рішенні ЄСПЛ від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України» (заява №10441/06, пункти 41-43, 52) Суд акцентував увагу на тому, що: якщо в Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства; хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14 […]; сторони провадження не оскаржували того, що якби заявник продовжив проживати на території України, він і надалі б отримував пенсію; із цього випливає, що інтереси заявника належать до сфери застосування статті 1 Першого протоколу та права на майно, яке вона гарантує; Судом встановлено, що Уряд не надав ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном; ані рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань.

У пункті 53 цього рішення також наголошено, що Суд неодноразово повторював, що Конвенція є живим інструментом, який повинен тлумачитися «з огляду на умови сьогодення» (див. рішення ЄСПЛ від 25.04.1978 у справі «Тайрер проти Сполученого Королівства» (Tyrer v. the United Kingdom), пункт 31, Series A №26), а підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати, проживаючи за кордоном, що могли вважатися розумними на початку 1950-х років.

У рішенні ЄСПЛ від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Проте, сам факт прийняття Конституційним Судом України Рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009 та рішення ЄСПЛ від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України» (заява №10441/06), у якому було встановлено порушення Україною статті 14 у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, не забезпечує необхідної правової визначеності, яка є головною умовою дії «презумпції знання закону».

Водночас, відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду.

У даній адміністративній справі відповідач не навів жодних доказів того, що: уповноваженими суб`єктами владних повноважень України розроблялися та були прийняті акти, спрямовані на врегулювання ситуації, яка виникла після винесення рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі №25-рп/2009; наявна вина позивача у припиненні виплати пенсії; підстава, яка зумовила припинення пенсії, була правомірною (конституційною); існують положення закону, який зобов`язує позивача вживати будь-які дії (подавати заяви, ініціювати позови до суду тощо) для поновлення виплати пенсії, виплата якої була їй припинена органом Пенсійного фонду саме на підставі, яка в подальшому була визнана компетентним органом (Конституційним Судом України) неконституційною.

На противагу цьому, позивач звернулася до органу Пенсійного фонду (вжила активні дії) з проханням поновити виплату пенсії за весь період, проте поновлення такої пенсії відбулося відповідачем з дня реєстрації місця проживання позивача на території України (18.09.2019) та відмовлено в її поновленні до серпня 2019 року.

Наведе свідчить про те, що така поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонера, яка є громадянкою України та проживала за межами України, не відповідає принципу належного врядування. Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 у справі №25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно.

Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу після 07.10.2009 свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивача на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі №25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що положення статей 122, 123 КАС України не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають або проживали за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Така позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 20.05.2020 у справі №815/1226/18 (№11-1206апп19), які є обов`язковими для врахування судом в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України.

Згідно з ч.1 ст.91 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13.07.2017 №2136-VIII, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Отже, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009 статті 49, 51 Закону №1058-IV не містять положень, які припиняли виплату пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном.

Враховуючи викладене, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу пенсії за віком з 07.10.2009 та скасування рішення відповідача від 31.10.204868 в частині поновлення позивачу пенсії з 18.09.2019, а його відновлення - шляхом зобов`язання відповідача здійснити поновлення, перерахунок та виплату їй пенсії, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 07.10.2009.

Оскільки підстава для поновлення порушеного права позивача виникла лише з 07.10.2009 на підставі рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009, то відповідач, припинивши виплати позивачу пенсії в період з 01.07.2004 по 06.10.2009, діяв у відповідності до приписів законодавства, чинного в означений період, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З аналогічних підстав не підлягає задоволенню і позовна вимога про скасування розпорядження завідуючого Зарічненським управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області від 04.04.2006. Крім того, скасування такого розпорядження не призведе до відновлення порушеного права позивача.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача виплатити пенсію з компенсацією втрати частини доходів, суд зазначає таке.

За приписами частини другої статті 46 Закону №1058-ІV, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Зазначеній правовій нормі кореспондують положення статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 N 2050-III, відповідно до якої компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтею 3 цього Закону встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Отже, умовою виплати компенсації втрати частини доходів є затримка на один і більше календарних місяців виплати нарахованих доходів, у тому числі пенсії. Разом з тим, судом встановлено, що в спірному періоді відповідач взагалі не нараховував пенсії позивачу. Водночас, позивачем не надано доказів порушення відповідачем строків виплати нарахованої пенсії на один і більше календарних місяців.

Таким чином, за обставинами справи відсутні підстави для виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, а тому в задоволенні позову в цій частині вимог слід відмовити.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень (дій, бездіяльності) суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене вище, за результатами судового розгляду справи суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.

Судові витрати по сплаті судового збору суд присуджує на користь позивача відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, пропорційно до розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7, м. Рівне, 33028; ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинення певних дій, скасування розпорядження та рішення задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 7 жовтня 2009 року.

Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 31 жовтня 2019 року №68 в частині поновлення ОСОБА_1 пенсії з 18 вересня 2019 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити поновлення, перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 7 жовтня 2009 року.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул.Короленка, 7, м.Рівне, 33028; ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 336,32 грн (триста тридцять шість гривень 32 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 листопада 2020 року.

Суддя Н.О. Дорошенко