Справа № 140/13155/20
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2020-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року ЛуцькСправа № 140/13155/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ксензюка А. Я.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Волинська фондова компанія» до Волинської митниці Держмитслужби про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Волинська фондова компанія» звернулося в суд із позовом до Волинської митниці Держмитслужби про визнання протиправними дій щодо відмови в поверненні надмірно сплачених коштів ввізного мита та податку на додану вартість у сумі 220087,92 грн за митними деклараціями від 06 серпня 2018 року №UA205090/2018/062547, від 23 серпня 2018 року №UA205090/2018/068260, №UA205090/2018/068271, №UA205090/2018/068254, №UA205090/2018/068253, від 11 вересня 2018 року №UA205090/2018/074047; зобов`язання підготувати висновок про повернення надмірно сплачених коштів ввізного мита та податку на додану вартість за вказаними митними деклараціями та передати відповідний висновок до відповідного органу Державної казначейської служби України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 травня 2020 року ПрАТ «Волинська фондова компанія» було подано на Волинську митницю Держмитслужби заяву про повернення надмірно сплачених коштів ввізного мита та податку на додану вартість (далі - ПДВ) згідно митних декларацій №UA205090/2018/062547 від 06 серпня 2018 року, №UА205090/2018/068260 від 23 серпня 2018 року, №UА205090/2018/068271 від 23 серпня 2018 року, №UА205090/2018/068254 від 23 серпня 2018 року, №UА205090/2018/068253 від 23 серпня 2018 року та №UА205090/2018/074047 від 11 вересня 2018 року.

Проте, 16 червня 2020 року позивачем отримано відповідь Волинської митниці Держмитслужби вих. №5254-7.3-15 від 10 червня 2020 року, згідно з якою кошти за вищевказаними митними деклараціями не можуть бути повернуті з зв`язку з тим, що класифікаційні рішення на товари за даним МД не приймалися, а скасування рішення митниці про визначення коду певного товару, задекларованого раніше за певною митною декларацією, не є підставою для виникнення в декларанта права на повернення обчислених з урахуванням такого рішення надмірно сплачених митних платежів за іншими митними деклараціями, за якими ввезено ідентичні товари.

Позивач вважає, що чинним законодавством чітко визначено механізм повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу чи помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, з яких видно, що обов`язковою умовою для здійснення повернення надмірно сплачених сум митних та інших платежів є наявність факту надмірної сплати коштів, подання платником податків заяви у довільній формі про таке повернення до митного органу не пізніше 1095-го дня від виникнення надміру сплаченої суми із зазначенням напрямку перерахування коштів.

Позивач зазначає, що на виконання вищезазначених приписів законодавства, ПрАТ «Волинська фондова компанія» виконані всі вимоги з метою повернення надміру сплачених до бюджету платежів, проте, відповідачем не вжито жодних дій щодо їх повернення, що свідчить про їх протиправність. А відтак, з врахуванням наведеного позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 28 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

В письмовому відзиві від 19 жовтня 2020 року відповідач пред`явлені позовні вимоги заперечив, мотивуючи тим, що під час здійснення митного оформлення товарів по митних деклараціях №UA205090/2018/062547 від 06 серпня 2018 року, №UА205090/2018/068260 від 23 серпня 2018 року, №UА205090/2018/068271 від 23 серпня 2018 року, №UА205090/2018/068254 від 23 серпня 2018 року, №UА205090/2018/068253 від 23 серпня 2018 року та №UА205090/2018/074047 від 11 вересня 2018 року, у чіткій відповідності до вимог Наказу №650, інспекторами було проведено перевірку опису товарів, вказаних в графі 31 митних декларацій, вимогам статті 257 Митного кодексу України, відомостей про товари та коди згідно УКТ ЗЕД, заявлені декларантами в графі 33 митних декларацій з вимогами Закону України «Про митний тариф України», наявними поясненнями в УКТ ЗЕД та відомостями, що містяться в базі даних «Класифікаційні рішення» програми «Інспектор 2006» ЄАІС. За результатами проведеної перевірки та зважаючи на встановлені підрозділом митного оформлення характеристик товарів відповідно до вказаних митних декларацій, проведено митне оформлення товарів та випущено їх у вільний обіг. Зазначає, що вказане зумовлено правильністю визначення декларантом класифікаційного коду товарів згідно УКТ ЗЕД за товарною позицією 8716 20 00 00. Відповідач звертає увагу, що жодних класифікаційних рішень по визначенню кодів товарів по митних деклараціях №UA205090/2018/062547, №UА205090/2018/068260, №UА205090/2018/068271, №UА205090/2018/068254, №UА205090/2018/068253 та №UА205090/2018/074047 митним органом не приймались.

При цьому, відповідно до Порядку заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 30 травня 2012 року №651, графи А, С, DJ, Е/J, F, G, І МД паперового примірника МД та її електронної копії або електронної МД заповнюються посадовими особами митних органів. Інші графи МД заповнюються Декларантом. Таким чином, графи 33 по МД №UA205090/2018/062547, №UА205090/2018/068260, №UА205090/2018/068271, №UА205090/2018/068254, №UА205090/2018/068253 та №UА205090/2018/074047 були заповнені саме декларантом ПрАТ «Волинська фондова компанія», що свідчить про те, що декларантом самостійно визначено код товарів пред`явлених до митного оформлення 8716 20 00 00.

При цьому, згідно статті 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. Самостійно визначене платником податків грошове зобов`язання оскарженню підлягає.

В той же час, у відповідності до частини першої статті 261 Митного кодексу України у разі подання відповідно до статей 259 і 260 цього Кодексу попередньої, тимчасової спрощеної або періодичної митної декларації декларант або уповноважена ним особа повинні протягом строків, визначених відповідно до цього Кодексу, подати митному органу додаткову декларацію, яка містить точні відомості про товари, задекларовані за попередньою, тимчасовою або періодичною митною декларацією, що подавалися б у разі декларування цих товарів за митною декларацією, заповненою у звичайному порядку.

Проте, незважаючи на встановлені на законодавчому рівні єдино можливі правові дії для оформлення митної декларації за відсутності точних даних стосовно, зокрема, коду товару та його опису, ПрАТ «Волинська фондова компанія» жодних із них не вчинено та подано митні декларації, які заповнені у звичайному режимі.

З огляду на вищевикладене та зважаючи на самостійне визначення декларантом коду товару, відсутність прийнятих по товарах класифікаційних рішень, відповідач вважає, що в даній справі взагалі відсутній спір як такий, адже зі сторони митниці немає жодних порушень прав ПрАТ «Волинська фондова компанія» та норм митного законодавства, а тому відсутні підстави для прийняття висновку про повернення надмірно сплачених митних платежів по №UA205090/2018/062547, №UА205090/2018/068260, №UА205090/2018/068271, №UА205090/2018/068254, №UА205090/2018/068253 та №UА205090/2018/074047. Відтак просить у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

У поданій відповіді на відзив вих. №120 від 27 жовтня 2020 року представник позивача вважає заперечення Волинської митниці Держмитслужби проти задоволених позовних вимог безпідставними та необґрунтованими з тих підстав, що при розмитненні товарів рішення органів доходів і зборів щодо класифікації ідентичних товарів є обов`язковим. Оскільки відповідно до Порядку роботи відділу митних платежів, підрозділу митного оформлення митного органу та митного поста при вирішенні питань класифікації товарів, що переміщуються через митний кордон України, затверджений наказом МФ України №650 від 30 травня 2012 року, контроль правильності класифікації товарів здійснюється шляхом перевірки відповідності заявленого коду товару відомостям, наведеним у базі даних «Класифікаційні рішення» програми «Інспектор 2006» ЄАІС. У випадку здійснення митного оформлення ідентичних товарів, класифікація товару згідно з УКТЗЕД проводиться без додаткових процедур контролю, у випадку здійснення митного оформлення подібних (аналогічних) товарів або товарів, які не підпадають під вимоги підпунктів «а» та «б» абзацу четвертого пункту 4 розділу III Порядку, але мають схожі: - характеристики, які є визначальними для класифікації товару виявлені рішення на ідентичні або подібні (аналогічні) товари беруться до уваги.

Тому зазначення в митній декларації коду товару в товарній групі 8716 УКТ ЗЕД зумовлене не самостійним рішенням декларанта, а наявністю чинного на той момент рішення про визначення коду товару на ідентичний товар. Саме тому в графі 44 митних деклараціях №UA205090/2018/062547, №UА205090/2018/068260, №UА205090/2018/068271, №UА205090/2018/068254, №UА205090/2018/068253 та №UА205090/2018/074047 уповноваженою особою декларанта було вказано рішення про визначення коду товару. Якщо б особа уповноважена на декларування самостійно визначила код товару у митних деклараціях, тоді у них не вказувалося би рішення про визначення коду товару. Також зазначає, що уповноваженою особою декларанта не було самостійно визначено код ввезеного товару, оскільки на той момент існували рішення митного органу про визначення коду товару на ідентичні товари якими і керувалася особа, уповноважена на декларування при поданні вищезазначених митних декларацій.

Позивач заперечує твердження відповідача про те, що жодних класифікаційних рішень по визначенню кодів товарів по митних деклараціях №UA205090/2018/062547, №UА205090/2018/068260, №UА205090/2018/068271, №UА205090/2018/068254, №UА205090/2018/068253 та №UА205090/2018/074047 митним органом не приймалося, а графи 33 МД були заповнені саме декларантом ПрАТ «Волинська фондова компанія», оскільки митне оформлення товару здійснювалося ідентично до того, щодо якого приймалося рішення про визначення коду товару №КТ-UА-2017 або №КТ-UА-2017. Відмінність між товарами полягала тільки в серійному номері машини.

Також звертають увагу суду, що графа 33 митної декларації заповнюється декларантом або уповноваженою ним особою навіть тоді, коли приймається рішення про визначення коду товару, саме тому в графі 44 митних деклараціях зазначено рішення про визначення коду товару №КТ-UА-2017 або №КТ-UА-2017, як підставу визначення коду УКТ ЗЕД в товарній групі 8716, що спростовує аргумент Волинської митниці про те, що код товару визначено декларантом самостійно. З огляду на зазначене, просила позов задовольнити.

Інших заяв по суті справи на адресу суду від учасників справи не надходило.

Дослідивши письмові докази, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ПрАТ «Волинська фондова компанія» згідно укладеного із Компанією «AGROMET PILMET Sp.z.o.o» (Польща) контракту №48 від 05.06.2017року придбало розкидачі марки Tytan 20 та саморозвантажні причіпи-розкидачі органічних добрив універсальні Tytan 30.

На виконання умов вказаного контракту позивачу було поставлено товар - розкидачі марки Tytan 20 згідно з інвойсом №4155/18/08 від 02.08.2018 серійні номера та та саморозвантажні причіпи-розкидачі органічних добрив універсальні Tytan 30 згідно з інвойсом від 20.08.2018 №4326/18/08 та №4327/18/08, від 21.08.2018 №4361/18/08 та №4362/18/08, від 06.09.2018 №4642/18/08 серійні номери , , , та .

Під час розмитнення розкидачів Tytan 20 із серійними номерами та декларантом ПрАТ «Волинська фондова компанія» для митного контролю та митного оформлення товарів, що імпортуються на митну територію України була подана була подана тимчасова МД №UA205090/2018/062547 від 06.08.2018 із зазначенням коду товару згідно УКТ ЗЕД 8716 20 00 00. На дату розмитнення (06.08.2018) розкидачів Tytan 20 було чинне рішення про визначення коду товару №КТ-UA-2017 від 02.10.2017, яким визначено код товару на розкидач Tytan 20 в товарній групі 8716 20 00 00 згідно з УКТ ЗЕД.

19.09.2018 року митним брокером подана додаткова митна декларація №UA205090/2018/076879 в якій на підставі даного рішення про визначення коду товару було зазначено код товару згідно з УКТ ЗЕД 8716 20 00 00 та в графі 44 було здійснено посилання на рішення Волинської митниці ДФС про визначення коду товару від 02.10.2017 №КТ-UA- 2017.

Під час розмитнення розкидачів Tytan 30 із серійними (заводськими) номерами , , , та декларантом ПрАТ «Волинська фондова компанія» для митного контролю та митного оформлення товарів, що імпортуються на митну територію України були подані 23.08.2018 МД №UA205090/2018/068260, №UA205090/2018/068271, №UA205090/2018/068254, №UA205090/2018/068253 та 11.09.2018 МД №UA205090/2018/074047 із зазначенням коду товару згідно УКТ ЗЕД 8716 20 00 00 та в графах 44 яких було здійснено посилання на рішення Волинської митниці ДФС про визначення коду товару №КТ-UA-2017 від 27.09.2017.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року по справі №803/1525/17 за позовом ПрАТ «Волинська фондова компанія» до Волинської митниці ДФС про визнання протиправними та скасування рішень про визначення коду товару, визнані протиправними та скасовані рішення Волинської митниці ДФС про визначення коду товару від 02 жовтня 2017 року №КТ--2017 та від 27 вересня 2017 року №КТ--2017. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року залишено без змін. Постанова набрала законної сили 12 лютого 2020 року. Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження. Судами було встановлено, що при здійсненні митного оформлення вищевказаних розкидачів Tytan 20 та Tytan ЗО їх необхідно класифікувати за кодом УКТ ЗЕД 8432 40 90 00.

ПрАТ «Волинська фондова компанія» 27 травня 2020 року звернувся до Волинської митниці Держмитслужби з заявою №247 про повернення надмірно сплачених коштів ввізного мита та ПДВ по митних деклараціях №UA205090/2018/062547 від 06 серпня 2018 року, №UA05090/2018/068260 від 23 серпня 2018 року, №UA205090/2018/068271 від 23 серпня 2018 року, №UA05090/2018/068254 від 23 серпня 2018 року, №UA205090/2018/068253 від 23 серпня 2018 року та №UA205090/2018/074047 від 11 вересня 2018 року.

Проте 10 червня 2020 року Волинська митниця Держмитслужби листом за вих. №5254-7.3-15 «Про розгляд заяви» повідомила, що відсутні підстави для повернення надмірно сплачених митних платежів за митними деклараціями №UA205090/2018/062547 від 06 серпня 2018 року, №UA05090/2018/068260 від 23 серпня 2018 року, №UA205090/2018/068271 від 23 серпня 2018 року, №UA05090/2018/068254 від 23 серпня 2018 року, №UA205090/2018/068253 від 23 серпня 2018 року та №UA205090/2018/074047 від 11 вересня 2018 року у зв`язку з тим, що рішення про визначення коду товару не приймалися, а скасування рішення митниці про визначення коду певного товару, задекларованого раніше за певною митною декларацією, не є підставою для виникнення в декларанта права на повернення обчислених з урахуванням такого рішення надмірно сплачених митних платежів за іншими митними деклараціями, за якими ввезено ідентичні товари.

Будучи незгідним з такими діями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 301 Митного кодексу України повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів здійснюється відповідно до Бюджетного та Податкового кодексів України. У разі виявлення факту помилкової та/або надмірної сплати митних платежів митний орган не пізніше одного місяця з дня виявлення такого факту зобов`язаний повідомити платника податків про суми надміру сплачених митних платежів. Помилково та/або надміру зараховані до державного бюджету суми митних платежів повертаються з державного бюджету в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Якщо надмірна сплата сум митних платежів сталася внаслідок помилки з боку посадових осіб митного органу, повернення надміру сплачених сум митних платежів здійснюється у першочерговому порядку.

Згідно з частиною п`ятою статті 301 Митного кодексу України повернення сум відповідних митних платежів здійснюється також у разі, якщо: 1) законом передбачено повернення сум сплаченого мита при поміщенні товарів у митний режим реімпорту або у митний режим реекспорту відповідно до розділу V цього Кодексу, а також в інших випадках, визначених цим Кодексом; 2) у випадках та в порядку, визначених цим Кодексом, здійснюється зміна раніше заявленого митного режиму, якщо суми митних платежів, належних до сплати при поміщенні товарів у новий митний режим, є меншими, ніж суми митних платежів, сплачених при поміщенні їх у попередній митний режим; 3) відновлюється режим найбільшого сприяння, вільної торгівлі; 4) митну декларацію змінено або визнано недійсною; 5) у товарах, що ввозяться на митну територію України або вивозяться за її межі, виявлено дефекти або вони якимось іншим чином не відповідають погодженим специфікаціям, за умови, що ці товари не ремонтувалися і не використовувалися відповідно на території України та за її межами (крім операцій, необхідних для виявлення дефектів або невідповідності) і повертаються протягом строку, визначеного підпунктом «а» пункту 3 частини другої статті 78 цього Кодексу; 6) платником податків подано митному органу документи, які підтверджують наявність у нього на день подання митному органу митної декларації для митного оформлення права на звільнення від сплати митних платежів.

Згідно з пунктом 43.1 статті 43 Податкового кодексу України, помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Згідно з пунктами 43.3, 43.4 статті 43 Податкового кодексу України, обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання та пені є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які повертаються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік за результатами проведення перерахунку його загального річного оподатковуваного доходу) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми та/або пені. Платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку.

Відповідно до пункту 43.5 статті 43 Податкового кодексу України, контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення належних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.

Пунктом 43.6 статті 43 Податкового кодексу України визначено, що повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань платникам податків здійснюється з бюджету, у який такі кошти були зараховані.

Порядок повернення авансових платежів (передоплати) і помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів, затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 18 липня 2017 року №643 (далі - Порядок №643) та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 09 серпня 2017 року за № 976/30844, визначає процедури під час повернення суб`єктам господарювання та/або фізичним особам (далі - платники податків) коштів авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів, контроль за справлянням яких здійснюють Держмитслужба та митниці Держмитслужби, та пені, у тому числі у випадках, зазначених у частинах дев`ятій, десятій статті 55, частині шостій статті 244, частині п`ятій статті 299, частинах третій, п`ятій статті 301 Митного кодексу України, статті 43 Податкового кодексу України, частині першій статті 9 глави V Додатка A до Конвенції про тимчасове ввезення (м. Стамбул, 1990 рік), частині третій статті 11 глави II Митної конвенції про міжнародне перевезення вантажів із застосуванням книжки МДП 1975 року.

Згідно з пунктом 1 Розділу 3 Порядку №643 повернення з державного бюджету помилково та/або надміру сплаченої суми митних, інших платежів та пені здійснюється за заявою платника податків протягом 1095 днів від дня її виникнення.

Відповідно до пункту 3 Розділу 2 Порядку №643 після реєстрації заява платника податку про повернення залишків коштів авансових платежів (передоплати) передається на опрацювання до відповідного структурного підрозділу Держмитслужби або митниці Держмитслужби для підготовки висновку (далі - Підрозділ).

Пунктами 5-7 Розділу 3 Порядку №643 визначено, що підрозділ перевіряє факт перерахування суми коштів з відповідного рахунку до державного бюджету та відсутність у нього податкового боргу за допомогою засобів АСМО.

Якщо за результатами розгляду заяви митницею Держмитслужби встановлено наявність підстав для повернення коштів, працівник Підрозділу формує електронний висновок про повернення з державного бюджету помилково та/або надміру сплачених сум митних, інших платежів та пені (далі - електронний висновок) за формою згідно з додатком 2 до цього Порядку, який подається керівнику (заступнику керівника) митниці Держмитслужби для прийняття рішення щодо повернення відповідної суми коштів.

Сформовані електронні висновки з накладеними кваліфікованими електронними підписами та кваліфікованими електронними печатками митниці Держмитслужби у строк не пізніше 17:00 шостого робочого дня до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви до митниці Держмитслужби в автоматичному режимі надсилають до Казначейства для виконання.

Аналогічні за змістом приписи наведено у Порядку інформаційної взаємодії Державної фіскальної служби України, її територіальних органів, Державної казначейської служби України, її територіальних органів, місцевих фінансових органів у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань та пені, затверджено Наказом фінансів України від 11 лютого 2019 року №60, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 08 квітня 2019 року за №370/33341.

З сукупного аналізу вказаних норм можна дійти до висновку, що обов`язковою умовою для здійснення повернення надмірно сплачених сум митних та інших платежів є наявність факту надмірної сплати коштів, подання платником податків заяви про таке повернення до митного органу не пізніше 1095-го від дня виникнення надміру сплаченої суми із зазначенням напрямку перерахування коштів.

Також, законною умовою та необхідною обставиною для повернення платникам податків надмірно сплачених сум митних платежів до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, є факт ухвалення митним органом висновку про повернення надмірно сплачених сум митних платежів.

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 06 листопада 2020 року у справі №814/2499/16, в якій зазначено, що відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених зокрема у постановах від 15 квітня 2014 року у справі №21-29а14, від 12 листопада 2014 року у справах №21-268а14, 21-391а14, від 25 листопада 2014 року у справі №21-338а14, від 24 березня 2015 року у справі №21-3а15, від 12 травня 2015 року у справі №21-161а15, у разі якщо після сплати декларантом податків і зборів (обов`язкових платежів) згідно з митною вартістю товарів, визначеною митним органом, буде прийнято рішення про застосування митної вартості, заявленої декларантом, сума надміру сплачених податків і зборів (обов`язкових платежів) повертається декларанту у порядку, передбаченому затвердженим наказом Міндоходів України та Мінфіну України від 30 грудня 2013 року №882/1188 Порядком взаємодії територіальних органів Міністерства доходів і зборів України, місцевих фінансових органів та територіальних органів Державної казначейської служби України у процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов`язань та Порядком №618, на підставі його заяви та у місячний термін з дня прийняття висновку митного органу, що здійснював оформлення митної декларації, про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи.

За таких обставин суд повинен констатувати те, що обмеження права позивача на бюджетне відшкодування надмірно сплачених податків та зборів з цього митного оформлення здійснено митним органом, як представником держави Україна, з порушенням основного принципу втручання держави у цей процес - принципу законності, що свідчить про недотримання при цьому гарантій для позивача, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Так, матеріалами справи підтверджено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року по справі №803/1525/17 за позовом ПрАТ «Волинська фондова компанія» до Волинської митниці ДФС про визнання протиправними та скасування рішень про визначення коду товару, визнані протиправними та скасовані рішення Волинської митниці ДФС про визначення коду товару від 02 жовтня 2017 року №КТ--2017 та від 27 вересня 2017 року №КТ--2017. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року залишено без змін. Постанова набрала законної сили 12 лютого 2020 року.

Згідно з частиною першою статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до Закону України «Про митний тариф України» (зі змінами та доповненнями) при ввезенні товару за кодом 8432 40 90 00 встановлена ставка мита у розмірі 0%, а при ввезенні товару за кодом 8716 20 00 00 встановлена ставка мита у розмірі 2,5% (з урахуванням преференцій).

Як слідує з матеріалів справи, у тимчасовій митній декларації №UA205090/2018/062547 від 06 серпня 2018 року та у митних деклараціях №UA205090/2018/068260 від 23 серпня 2018 року, №UA205090/2018/068271 від 23 серпня 2018 року, №UA205090/2018/068254 від 23 серпня 2018 року, №UA205090/2018/068253 від 23 серпня 2018 року та №ІUA205090/2018/074047 від 11 вересня 2018 року позивачем до вартості товару, яка визначена у митних декларація було здійснено нарахування митного платежу у розмірі - 2,5%, а також на вартість товару з урахуванням митного платежу було здійснено нарахування податку на додану вартість у розмірі - 20%, що спричинило надмірну сплату митних платежів до бюджету в загальному розмірі 220 087,92 грн.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що відомості, внесені до митної декларації на підставі скасованих рішень щодо визначення коду товару є помилковими, а сплачені на підставі скасованих рішень митні платежі є надміру сплаченими та підлягають поверненню за умови звернення до митного органу платника податків із відповідною заявою, тому відповідач, відмовляючи позивачу у поверненні надміру сплачених митних платежів та ПДВ, діяв не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що свідчить про протиправність дій Волинської митниці Держмитслужби.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Волинської митниці Держмитслужби підготувати висновок на повернення надмірно сплачених коштів ввізного мита та ПДВ та передати відповідний висновок до відповідного органу Державної казначейської служби України, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 9 Конституції України та статті 17, частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішення по справі «Yvonne van Duyn v.Home Office» зазначив, що: «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Суд зазначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення Броньовський проти Польщі [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004). У кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права, суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення Спорронг та Лонрот п. Швеції, рішення від 23 вересня 1982, серія A N 52, стор. 26, п. 69).

Крім того, у найбільш загальному вигляді позитивні зобов`язання (англ. - «positive obligations», «duties») передбачають активні дії держави, спрямовані на забезпечення, захист та сприяння реалізації прав людини. Загальною юридичною підставою позитивних зобов`язань у межах конвенційної системи правозахисту виступає ст.1 «Зобов`язання поважати права людини» Конвенції, в якій прямо вказується, що держави гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, передбачені Конвенцією.

Зокрема, (Starmer) виокремлює п`ять категорій обов`язків, що покладаються на держави позитивними зобов`язаннями за Конвенцією: обов`язки запобігати порушенням прав, гарантованих Конвенцією (обов`язок «превентивних дій» з боку держави, коли є розумні підстави очікувати його виконання) (напр. справи «Осман проти Сполученого Королівства», «Маркс проти Бельгії», «Платформа «Дrtze fьr das Leben» проти Австрії»); обов`язок держави забезпечувати інформування та консультування осіб стосовно порушень прав і свобод, що гарантуються Конвенцією (напр., справа «Гуерра проти Італії»); обов`язок реагувати на порушення прав людини, проводити ефективне розслідування «гідних довір`я» (тобто обґрунтованих) скарг щодо серйозних порушень прав, гарантованих Конвенцією (напр., справи «Айдін проти Туреччини»); обов`язки забезпечувати індивідів ресурсами, щоб запобігати порушенню їх прав, гарантованих Конвенцією (справа «Ейрі проти Ірландії»). При цьому, головний позитивний обов`язок держави полягає у створенні «національної правової рамки» (англ. - «national legal framework»), передусім національного законодавства, яке забезпечує ефективний захист прав людини (див. докладне аргументування у справі «Х та Y проти Нідерландів»).

Також, практика Європейського суду з прав людини свідчить, що найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Протоколу №1 забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також, закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

Суд у своїх рішеннях нагадує, що незважаючи на те, що держави мають широкі рамки розсуду при визначенні умов і порядку, за яких приватна особа може бути позбавлена своєї власності, позбавлення останньої, навіть, якщо воно переслідує законну мету в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Протоколу №1, якщо не була дотримана розумна пропорційність між втручанням у права фізичної чи юридичної особи й інтересами суспільства. Також, буде мати місце порушення ст. 1 Протоколу № 1 й у випадку, коли наявний істотний дисбаланс між тягарем, що довелося понести приватній особі, і переслідуваними цілями інтересів суспільства.

Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13.06.1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п.69).

Поняття майно має автономне значення, яке, не обмежується правом власності на речі матеріального світу: у розумінні цього положення певні інші права та інтереси, які є активами, можуть також розглядатися як майнові права, а отже - майно (рішення від 23.02.1995 року у справі «Гасус Досьєр унд Фордертехнік ГмбХ проти Нідерландів», п. 53).

Під дію статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції підпадає право вимоги, якщо воно достатньою мірою встановлене, щоб являти собою актив.

Коли основою вимоги є майновий інтерес, то особа, яка її має, вважатиметься такою, що має «легітимне сподівання» («Федоренко проти України») на отримання майна, за наявності однієї з умов: - якщо наявне остаточне судове рішення, що підтверджує це право («Бурдов проти Росії», «Агрокомплекс проти України»); - якщо є достатнє правове підґрунтування у національному законодавстві, що підтверджує вимогу («Брезовец проти Хорватії», «Рисовський проти України», «Кечко проти України», «Стреч проти Великобританії», «Москаль проти Польщі», «Сук проти України», «Федоренко проти України», «Україна-Тюмень проти України»).

Відповідно до пункту 50 рішення Європейського суду з прав людини у справі «ЩОКІН ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF SHCHOKIN v. UKRAINE) (Заяви №№ 23759/03 та 37943/06) судом констатовано, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З урахуванням зазначеного, позовна вимога про зобов`язання Волинської митниці Держмитслужби підготувати та направити до відповідного органу Державної казначейської служби України висновок про повернення позивачу надміру сплачені митні платежі ввізного мита та ПДВ на суму 220 087,92 грн підлягає до задоволення.

Суд вважає, що саме такий спосіб захисту порушеного права позивача за боку відповідача є належним та достатнім в даному випадку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії суб`єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності своїх щодо відмови в поверненні позивачу надмірно сплачених коштів ввізного мита та податку на додану вартість, тому позов підлягає до повного задоволення.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, належать витрати на професійну правничу допомогу (стаття 132 Кодексу адміністративного судочинства України).

Позивачем подана заява про стягнення судових витрат, понесених на оплату правничої допомоги в розмірі 7 000,00 грн.

Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Як вбачається із доданих письмових доказів (договору №22/06/18 про надання правничої допомоги від 22 червня 2018 року, додаткових угод до Договору №22/06/18 про надання правничої допомоги від 22 червня 2018 року №10 від 02 грудня 2019 року та 14/1 від 15 червня 2020 року, калькуляції вартості надання послуг професійної правничої допомоги №23, акту №23 від 03 листопада 2020 року про надання послуг професійної правничої допомоги, платіжного доручення №000048287 від 03 листопада 2020 року) позивач сплатив на рахунок адвокатського бюро «Дзюрило Анастасії» 7 000 грн. на оплату правничої допомоги, яка складається з: аналіз судової практики та чинного законодавства, збір доказів - 2 000 грн (4 год. х 500), підготовка та подання позову - 3 000 грн (3 год. х 1 000 ), підготовка та подання відповіді на відзив, інших процесуальних документів, необхідних для належного захисту інтересів клієнта та вчинення будь-яких інших дій, які є необхідними для належного захисту інтересів Клієнта - 2 000 грн (4 год. х 500).

При цьому, відповідача у письмовому клопотанні від 12.11.2020 №990-7.3-10-14 з метою забезпечення балансу між правами позивача та інтересами відповідача, який не має нести надмірний тягар просив зменшити розмір витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн та витрати по оплаті судового збору в розмірі 2 102 грн згідно платіжного доручення №000042891 від 26 червня 2020 року.

Керуючись статтями 73-77, 134, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Митного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Волинської митниці Держмитслужби щодо відмови в поверненні приватному акціонерному товариству «Волинська фондова компанія» надмірно сплачених митних платежів ввізного мита та податку на додану вартість за митними деклараціями від 06 серпня 2018 року №UA205090/2018/062547, від 23 серпня 2018 року №UA205090/2018/068260, №UA205090/2018/068271, №UA205090/2018/068254, №UA205090/2018/068253, від 11 вересня 2018 року №UA205090/2018/074047 в сумі 220 087 (двісті двадцять тисяч вісімдесят сім) гривень 92 копійки.

Зобов`язати Волинську митницю Держмитслужби підготувати та подати висновок про повернення приватному акціонерному товариству «Волинська фондова компанія» надмірно сплачених митних платежів ввізного мита та податку на додану вартість за митними деклараціями від 06 серпня 2018 року №UA205090/2018/062547, від 23 серпня 2018 року №UA205090/2018/068260, №UA205090/2018/068271, №UA205090/2018/068254, №UA205090/2018/068253, від 11 вересня 2018 року №UA205090/2018/074047 до відповідного органу Державної казначейської служби України.

Стягнути на користь Приватного акціонерного товариства «Волинська фондова компанія» (43006, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Вахтангова, будинок 16, ідентифікаційний код юридичної особи 13356951) за рахунок бюджетних асигнувань Волинської митниці Держмитслужби (44350, Волинська область, Любомльський район, село Римачі, вулиця Призалізнична, будинок 13, ідентифікаційний код юридичної особи 43350888) 2 102 (дві тисячі сто дві) гривні понесених витрат по сплаті судового збору та 5 000 (п`ять тисяч) гривень понесених витрати на оплату правничої допомоги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк