Справа № 420/6120/20
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2020-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Одеса Справа №420/6120/20

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванова Е.А.

за участі : секретаря Ягенської К.О. позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Білик Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненадання відповіді на досудові попередження від 30.05.2020 року, від 10.06.2020 року, від 25.06.2020 року; зобов`язання розглянути та надати відповіді по кожному пункту (питання) окремо, а саме:

- Досудове попередження позивача до відповідача від 30.05.2020 року;

- Інформаційний запит до відповідача на отримання публічної інформації, від 10.06.2020 року;

- Інформаційний запит до відповідача на отримання публічної інформації, від 25.06.2020 року;

стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 300 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він відповідно до Закону України «Про звернення громадян» неодноразово звертався до відповідача з відповідними запитами (досудове попередження та інформаційні запити), проте відповідачем не надано обґрунтованих відповідей, що зумовило позивача звернутись до суду з даним адміністративним позовом.

Представник відповідача подав відзив на позов у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у позові, мотивуючи це тим, що від ОСОБА_1 01.06.2020 року надійшли електронною поштою за вхідними номерами №01-05-8/498вх та №01-05-8/499вх. два звернення в яких автор висловлював незадоволення щодо відповіді на його звернення від 22.05.2020 року. Просив надати копії документів, а саме відповідь Солом`янського УП ГУ НП у м.Києві від 24.02.2018 року №5154/125/55/01, висновок за результатами перевірки Солом`янського УП ГУ НП у м.Києві від 23.03.2018 року, та перенесення засідання на іншу дату. Вказані звернення були розглянуті з урахуванням попередніх звернень ОСОБА_1 та відповідей на них, та надані відповіді 02.06.2020 року за вих.№01-05-8/498вх. та №01-05-8/499вх. які були направлені на адресу позивача поштовим відправленням 04.06.2020р.

Також був розглянутий запит позивача від 10.06.2020р., на який 04.08.2020 року надана відповідь вих.№01-05-8/522вх.683вх. простим поштовим відправленням за реєстром.

Так само на запит позивача від 25.06.2020 року надана відповідь за вих.№01-05-8/564/576вх від 03.07.2020 року, яка відправлена простим поштовим відправленням на адресу заявника за реєстром.

Ухвалою суду від 15.07.2020 року позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 23.07.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 21.09.2020 року розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 07.10.2020 року підготовче провадження у справі закрито.

Ухвалою суду від 12.11.2020 року призначено розгляд справи по суті в режимі відеоконференції.

Дослідивши адміністративний позов, відзив відповідача, відповідь на відзив позивача, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 30.05.2020 року за допомогою електронної пошти направив до електронної скриньки Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради письмову заяву оформлену як «досудове попередження» (а.с.13-15).

Відповідачем була надана відповідь 02.06.2020 р. вих. №01-05-8/498вх., яку отримано позивачем (а.с.16).

Надалі 10.06.2020 року позивач за допомогою електронної пошти направив до відповідача інформаційний запит та відповідь просив направити на електрону адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17-18).

У відповідь на вищенаведений запит позивача, відповідач 05.08.2020 року на електрону адресу позивача направив лист від 04.08.2020 року вих.№01-05-8/522вх.683вх з копією розпорядження голови Суворовської РА ОМР від 09.09.2019р. про затвердження персонального складу комісії з питань захисту прав дітей Суворовської РА ОМР (а.с.63-65).

В подальшому 25.06.2020 року позивач за допомогою електронної пошти направив до відповідача інформаційний запит.

Та просив направити відповідь на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.21-22).

Натомість відповідач 14.08.2020 року разом з відзивом на позовну заяву засобами поштового зв`язку відправив лист вих. №01-05-8/564,576вх. від 03.07.2020року (а.с.70), на заяву позивача від 25.06.2020 року що підтверджується рекомендованим відправленням (а.с.72).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Нормативно-правовим актом, який регулює питання реалізації вищезазначеного права є Закон України "Про звернення громадян" №393/96-ВР від 02.10.1996 року (далі - Закон №393/96-ВР).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно до статті 20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про інформацію» інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VІ (далі - Закон №2939-VІ).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Частиною 3 ст.6 Закону №2939-VІ визначено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Стаття 14 Закону №2939-VІ встановлює обов`язок відповідача надавати достовірну, точну та повну інформацію.

Відповідно до пункту 3 частини 4 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, встановлені шляхом застосування «трискладового тексту», передбаченого частиною другою статті 6 Закону №2939-VI

Постановою Кабінету міністрів України від 24 вересня 2008 р. № 866 врегульовані питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини, та визначені її завдання.

Згідно п.3 Постанови КМУ №866 органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад (далі - органи опіки та піклування), які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій і збройних конфліктів, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей, запобігання та протидії домашньому насильству стосовно дітей та за участю дітей.

Позивач 30.05.2020 року подав до відповідача Суворовської РА ОМР письмову заяву оформлену як «досудове попередження» у прохальній частині якої він просив повідомити його: чому не було надано копії документів, які ним просилися в досудовому попереджені від 22.05.2020 року відправленому на офіційну пошту .uа;(звернення громадян); надати копію листа від 24.02.2018 року №5154/125/55/01 Солом`янського УП ГУ НП у м. Києва, де встановлені факти насильства зі сторони ОСОБА_1 ; коли та в якій спосіб було отримано копію листа від 24.02.2018 року №5154/125/55/01 з відповіддю Солом`янського УП ГУ НП у м. Києва, де є встановлені факти насильства зі сторони ОСОБА_1 ) про який зазначаєте у своїй відповіді від 28.05.2020 року №01-05-8/486вх; надати копію Висновку за результатами перевірки по матеріалам ЄО від 23.03.2018р. Солом`янського Управління Поліції Головного Управління Національної поліції в м. Києві що факт вчинення насильства в сім`ї підтвердився, про який зазначено у відповіді від 28.05.202 року. №01-05-8/486вх; коли та в-якій спосіб було отримано Висновок за результатами перевірки по матеріалам ЄО від 23.03.2018р. Солом`янського Управління Поліції Головного Управління Національної поліції в м. Києві, що факт вчинення насильства в сім`ї підтвердився ( про який зазначено у відповіді від 28.05.2020 р. №01-05-8/486вх);

Щодо цитати у листі відповіді від 28.05.2020 року №01-05-8/486вх «Факт вчинення насильства в сім`ї підтвердився», це Ваше ствердження або посилання на цитату з документа?, то просив надати копію цього документа якщо це посилання на його цитату; чи ознайомлені з рішенням Київського апеляційного суду у справі №760/11373/18 за участю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .?;

Що значить питання буде знято з контролю і розглянуто в робочому порядку?;

Щодо не зазначення у листі №01-05-8/486вх від 28.05.2020 року місця проведення (зали, кабінету) засідання комісії, так як за даною адресою знаходиться 4-х поверховий будинок з понад 300 -400 кабінетів. Та просив врахувати це в наступний раз;

чи відомо, що подано позов, щодо захисту честі та гідності за надання недостовірної інформації Службою у справах дітей м. Одеси у справі № 521/8262/20, де Суворовська РА ОМР є наразі третьою стороною?;

просив перенести засідання комісії з питань захисту прав дітей Суворівської адміністрації призначене на 04.06.2020р.

Також просив через відрядження щодо наступного засідання комісії з питань захисту прав дітей Суворівської адміністрації повідомити заздалегідь шляхом направлення листа через Укрпошту з відміткою про вручення та дублюванням на електрону адресу .(а.с.13,14).

Відповідачем була надана відповідь 02.06.2020 р. вих. №01-05-8/498вх., яку позивач отримав.

Проте як вбачається зі змісту відповіді, досудове попередження прийнято відповідачем до уваги, та зроблений висновок, що позивач не бажає бути присутнім на засіданні комісії з питань захисту прав дітей Суворовської рай адміністрації ОМР, та надає перевагу листуванню з ними; органом опіки надано вичерпну інформацію щодо порядку підготовки висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав; та що відповідач припиняє листування з позивачем; щодо запрошення на наступне засідання комісії з питань захисту прав дітей Суворовської райадміністрації ОМР, то воно буде направлено на електрону адресу та відправлено рекомендованим листом (а.с.16).

Як вбачається з змісту відповіді вона не містить всієї інформації з приводу якої позивач звертався до відповідача.

Таким чином суд доходить висновку, що фактично відповідь на заяву позивача оформлену як «досудове попередження» від 30.09.2020 року по суті не була надана.

10.06.2020 року позивач направив до відповідача інформаційний запит в якому просив надати копію положення комісії з питань, захисту прав дітей Суворовської районної адміністрації в останній редакції та копію розпорядження голови Суворовської районної адміністрації ОМР про затвердження персонального складу комісії з питань захисту прав дітей Суворовської РА ОМР, яке дії на даний час та відповідь просив направити на електрону адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17).

Судом встановлено, що на електрону адресу позивача вказану у запиті відповідач затребувані документи не направляв.

А тільки вже після звернення позивача з позовом до суду (10.07.2020р.) відповідач відправив 05.08.2020 року на електрону адресу позивача лист від 04.08.2020 року вих..№01-05-8/522вх.683вх з копією розпорядження голови Суворовської РА ОМР від 09.09.2019р. про затвердження персонального складу комісії з питань захисту прав дітей Суворовської РА ОМР.

Тому суд вважає, що з боку відповідача на час звернення позивача з позовом до суду наявна бездіяльність відповідача щодо надання витребуваних документів, виходячи з того, що відповідно до положень ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації мав надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту, а не після його звернення до суду за захистом порушених прав.

Разом з тим, на цей час доказів відправлення відповідачем копії Положення комісії з питань захисту прав дітей Суворовської РА ОМР (в останній редакції) матеріали справи не містять.

25.06.2020 року позивач звернувся до відповідача з інформаційним запитом у якому просив повідомити, чому від нього приховали частину справи стосовно взаємовідносин ОСОБА_3 та ОСОБА_1 стосовно їх малолітньої дитини ОСОБА_4 під час особистого ознайомлення 18.06.20р.;

Повідомити якими нормами яких нормативно-правових актів та/або актів індивідуальної дії було висунута вимога, та прийнято рішення у подальшому про заборону відео зйомки під час засідання комісії з питань захисту прав дітей Суворовської РА ОМР 18.06.2020 року?

Повідомити якими нормами яких нормативно-правових актів та/або актів індивідуальної дії було відмовлено ОСОБА_1 в ідентифікації членів комісії з питань захисту прав дітей Суворовської РА ОМР під час засідання комісії 18 червня 2020 року?;

Надати копії протоколів (витягу) комісії з питань захисту прав дітей Суворовської РА ОМР від 04.06.2020 року та від 18.06.2020 року в частині питання стосовно малолітньої дитини ОСОБА_4 (у разі присутності персональних даних ОСОБА_3 цю інформацію приховати , замолювати);

Надати копію висновку який прийняла комісія з питань захисту прав дітей Суворовської РА ОМР від 18.06.2020 року в частині питання ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , стосовно їх малолітньої дитини ОСОБА_4 ( у разі присутності персональних даних ОСОБА_3 цю інформацію приховати , замолювати), який зроблено у рамках судової справи №523/12752/19.

Відповідь просив направити на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.21).

Проте відповідь на його електрону адресу відповідачем направлена не була.

Та вже після звернення позивача до суду відповідач 14.08.2020 року відправив разом з відзивом на позовну заяву засобами поштового зв`язку рекомендованим відправленням (а.с.72) лист вих. №01-05-8/564,576вх. від 03.07.2020року(а.с.70).

Але у вказаному листі відповідач надав відповідь тільки на перше питання щодо ознайомлення позивача з усіма документами стосовно позбавлення його батьківських прав, та відсутності приховування. Щодо надання позивачу відповідних розпоряджень Суворовської РА ОМР та персональний склад комісії з питань захисту прав дітей зазначено, що на даний час це не є актуальним. Також зазначено, що висновок про доцільність позбавлення батьківських прав направлено до Києво-Святошинського суду Київської області для приєднання до матеріалів справи, а тому надалі вести переписку вважає недоцільним та безпідставним.

Проте суд вважає, що направлення висновку про доцільність позбавлення позивача до суду, як документа створеного органом місцевого самоврядування, не виключає право позивача на його отримання в органі який його склав на вимогу суду, так як це право позивача визначати у якого розпорядника інформації він бажає отримати інформацію якою останній володіє.

Суд критично ставиться до доказів відповідача щодо направлення на адресу позивача відповідей на його заяви від 10.06.2020 та 25.06.2020 року, так як на наданих суду копіях реєстрів відсутні жодні дані про прийняття їх працівником пошти, також матеріали справи не містять докази отримання їх позивачем, та відповідач безпідставно не прийняв до уваги прохання позивача направити йому відповідь та документи на його електрону адресу зазначену у запиті, та пояснень чому це не було враховано відповідачем представник пояснень суду не надав, хоча відправляли на електрону адресу позивача інші відповіді.

Також суд вважає, що з боку відповідача на час звернення позивача з позовом до суду наявна бездіяльність щодо надання витребуваних документів за запитом від 25.06.2020року, виходячи з того, що відповідно до положень ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації мав надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

При цьому суд враховує, що позивач підтвердив, що у вересні 2020 року він отримав від відповідача копію протоколу комісії від 18.06.2020 року та копію висновку комісії від 18.06.2020 року, а тому суд вважає, що позивач на цей час вже використав право на отримання цієї інформації.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон № 2939-VI) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов`язаний нею володіти (пункт 1 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI).

Якщо запит стосується інформації, яка міститься в кількох документах і може бути зібрана і надана без значних інтелектуальних зусиль (наприклад, без проведення додаткового змістовного аналізу), то така інформація відповідає критеріям "відображеності та задокументованості" і є публічною.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Статтею 40 Конституції України закріплено право особи на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів. Деталізацію наведене право отримало у Законі України від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі - Закон № 393/96-ВР). Відносини з розгляду звернень громадян є основним і єдиним предметом регулювання цього Закону.

Одержавши запит на інформацію, який подано згідно із Законом № 2939-VI, проте який за своїм змістом є зверненням громадянина відповідно до Закону № 393/96-ВР, розпорядник інформації повинен відмовити у задоволенні такого запиту через невідповідність його предмета вимогам закону (пункт 2 частини п`ятої статті 19, пункт 4 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI), та з урахуванням принципів добросовісності і розсудливості розглянути запит за Законом № 393/96-ВР. При цьому запитувача повинно бути повідомлено у п`ятиденний строк про те, що його запит на інформацію буде розглядатися як звернення відповідно до Закону № 393/96-ВР.

У разі якщо запит на інформацію, який подано згідно із Законом № 2939-VI, за своїм змістом поєднує предмет регулювання Закону № 393/96-ВР та Закону № 2939-VI, то такий "запит-звернення" повинен розглядатися у відповідних частинах у строк та порядок, передбачені відповідними законами. При цьому розпорядник у п`ятиденний строк повинен відповісти по суті запиту, а також повідомити запитувача, що решта питань розглядатимуться як звернення згідно із Законом № 393/96-ВР.

Закон № 2939-VI не поширюється на відносини у сфері звернень громадян щодо надання юридичної консультації, проведення аналізу правових норм стосовно конкретних обставин, повідомлених запитувачем інформації, тощо, оскільки такі відносини регулюються спеціальним законом - Законом України "Про безоплатну правову допомогу".

Тому в разі якщо відповідач дійде висновку, що частина питань підлягає розгляду за Законом від 2 червня 2011 року № 3460-VI, то він відповідно повинен застосувати його норми, про що повідомити позивача.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає моральна шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

В матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, обґрунтування розміру заявленої моральної шкоди, а також інші обставини, що мають значення для вирішення цієї вимоги.

Всупереч вимог ст. 77, 78 Кодексу адміністративного судочинства України позивачем не доведено обставин зазнання ним моральної шкоди від вчинених відповідачем дій та обґрунтованості розміру її визначення, через що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позову додано квитанції №90106 від 09.07.2020 р., №№15137, 15159 15160 від 16.07.2020 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у загальному розмірі 3333,20 грн. (а.с.6, 36-38).

Таким чином з урахування часткового задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 , суд доходить висновку про необхідність стягнення судового збору сплаченого позивачем з Суворівської районної адміністрації Одеської міської ради у розмірі 2522,40 грн., що є співмірним до задоволених вимог (враховуючи висновки суду щодо відмови у задоволення вимог в частині стягнення моральної шкоди).

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Суворівської районної адміністрації Одеської міської ради задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Суворівської районної адміністрації Одеської міської ради щодо ненадання відповіді по суті на досудове попередження від 30.05.2020 року протиправною.

Визнати бездіяльність Суворівської районної адміністрації Одеської міської ради щодо ненадання відповіді на інформаційний запит від 10.06.2020 року протиправною.

Визнати бездіяльність Суворівської районної адміністрації Одеської міської ради щодо ненадання відповіді на інформаційний запит від 25.06.2020 року протиправною.

Зобов`язати Суворівську районну адміністрацію Одеської міської ради розглянути та надати ОСОБА_1 відповіді на досудове попередження від 30.05.2020 року, на інформаційний запит від 10.06.2020 року, інформаційний запит від 25.06.2020 року з урахуванням вже відправлених документів.

Стягнути з Суворівської районної адміністрації Одеської міської ради ( м.Одеса пр.-т. Добровольського 106) на користь ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) витрати на сплату судового збору у розмірі 2522,40грн. сплачені по квитанціям №90106 від 09.07.2020 р., №15137 від 16.07.2020 року. №15159 від 16.07.2020 р.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами встановленими ст..ст.293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 24.11.2020 року.

Суддя Іванов Е.А.

.