Справа № 460/2706/19
Суддя: Запотічний Ігор Ігорович
Дата ухвалення: 2020-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 460/2706/19 пров. № А/857/4555/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Запотічного І.І.,

суддів Глушка І.В., Довгої О.І.,

при секретарі судового засідання: Галаз Ю.А.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року ( суддя Дорошенко Н.О., ухвалене в м.Рівне о 16:42, повний текст складено 05.03.2020 р.) у справі №460/2706/19 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

10.10.2019 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Рівненській області та з наведених у ньому підстав, просила визнати протиправними та скасувати рішення щодо неможливості видачі дозволу на викиди № 04-02-17/01-11/3613-19 від 07.08.2019 та №04-02-17/01-11/4021-19 від 16.09.2019.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року відмовлено в задоволенні позову повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, його оскаржив позивач ФОП ОСОБА_1 відповідач подавши апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду, в якій покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування всіх фактичних обставин справи, просить скасувати оскаржуване Рівненського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що основною підставою для визнання протиправними та скасування рішень відповідача стала та обставина, що відповідач при прийнятті оскаржуваних рішень вийшов за межі поставлених питань, в поданих позивачем заявах, а також самостійно, безпідставно та необґрунтовано встановив санітарно-захисну зону.

Стверджує, що у зв`язку з невірно встановленою природою оскаржень рішень суб`єкта владних повноважень судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права. Як слідує із змісту оскаржуваних рішень відповідача однією з підстав для прийняття рішення щодо неможливості видачі дозволу на викиди є розбіжність наданих в проекті документів та назвою об`єкта, від якого визначається санітарно-захисна зона. Окрім того в оскаржуваних рішеннях відповідача зазначається, що в разі незгоди з встановленою санітарно-захисною зоною в 50 м., можна звернутися до ДУ «Інститут громадського здоров`я ім. О.М.Марзеєва НАМНУ» та Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів для встановлення санітарно-захисної зони під конкретний вид діяльності майстерня по ремонту автомобілів з фарбувальною дільницею. Зазначає, що жодним з наявних в матеріалах справи документом, які досліджувалися судом першої інстанції не встановлено, що позивач зверталась до відповідача з питанням про встановлення санітарно-захисної зони. Апелянт зазначає, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, що під час експлуатації об`єкту будівництва «Реконструкція 36/100 частини ливарного цеху під майстерню з ремонту автомобілів» впродовж 2013-2019 років, не було дотримано вимоги «Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів» затверджених наказом МОЗ України № 173 від 19.06.1996. Зазначає, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, а саме графічних матеріалів чи інших розпорядчих документів, якими би для об`єкту майстерня з ремонту автомобілів за адресою: м.Рівне, вул. Крейдяна, 50, була встановлена будь-яка санітарно-захисна зона, її розмір тощо. Також вказує, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, на спростування результатів санітарно-епідеміологічної експертизи, що викладений у висновку від 27.06.2012р. № 02.02-19/29622, відповідно до якого об`єкт експертизи дільниця рихтувально-зварювальних робіт та фарбування автомобілів за адресою: м.Рівне, вул. Крейдяна, 50 відповідає вимогам діючого санітарного законодавства і може бути погоджений (затверджений), а судом першої інстанції такі докази не досліджувались. Також апелянт зазначає, що оцінка Наукового звіту про результати проведення санітарно-епідеміологічної оцінки матеріалів «Обґрунтування санітарно-захисної зони для станції технічного обслуговування автомобілів потужністю 10 постів ФОП ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на відповідність вимогам санітарного законодавства України № 19/3362 від 17.12.2019, складеного Державною установою «Інститут громадського здоров`я ім. О.М. Марзеєва Національної академії медичних наук України» є не повною та не відповідає фактичним обставинам справи. Зокрема вказаний науковий звіт та долучені до нього документи не підтверджує наявність на час його складання 17.12.2019, а тим паче наявність на час прийняття оскаржуваних рішень відповідача від 07.08.2019 та від 16.09.2019, будь-якої встановленої та визначеної санітарно захисної зони, а відтак вказує на необгрунтованість прийнятих відповідачем рішень в частині недотримання санітарно-захисної зони між джерелами шкідливості та межею прилеглої житлової забудови.

Відповідач ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з доводами апелянта, вважає оскаржуване судове рішення законним та просить залишити його без змін.

Апелянтом в особі його представника, адвоката О.П. Курись подано клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 09.10.1998, номер запису про включення відомостей до ЄДР 2 012700.

30.07.2019 ФОП ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області з заявою (вхідний номер Вх-17/01-12/3451-19 від 30.07.2019), якою просила розглянути документи та прийняти рішення щодо видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря для ФОП ОСОБА_1 , зазначивши, що об`єктом експертизи є документи, у яких обґрунтовуються обсяги викидів для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами; розробник документів: Товариство з обмеженою відповідальністю "Амаді-Україна"; місцезнаходження об`єкта: м. Рівне, вул. Крейдяна, 50.

Головне управління Держпродспоживслужби в Рівненській області за результатом розгляду заяви Вх-17/01-12/3451-19 від 30.07.2019, документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , прийняло рішення щодо неможливості видачі дозволу на викиди № 04-02-17/01-11/3613-19 від 07.08.2019, у зв`язку з наступними зауваженнями: 1) розбіжністю наданих в проекті документів та назвою об`єкта, від якого визначається санітарно-захисна зона; 2) недотриманням санітарно-захисної зони між джерелами шкідливості та межею прилеглої житлової забудови.

Також в даному рішенні зазначено, що у наданих в проекті документах цільове призначення земельної ділянки, на якій розташовано підприємство, для якого визначаються обсяги викидів в атмосферне повітря, є реконструкція існуючих приміщень під майстерню з ремонту автомобілів.

Разом з тим, в пункті 4 обґрунтовуючих матеріалів даний об`єкт визначено як станцію технічного обслуговування автомобілів з санітарно-захисною зоною 15 м. Станція технічного обслуговування автомобілів не передбачає джерел викидів, тому зона визначається від стін станції. В даному конкретному випадку в майстерні по ремонту автомобілів є фарбувальна дільниця, яка має стаціонарні джерела викидів.

Крім цього зазначено, що згідно "Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів", затверджених наказом МОЗ України № 173 від 19.16.1996 санітарно-захисна зона для майстерні по ремонту автомобілів з фарбувальною дільницею не конкретизована. Даний вид діяльності можна прирівняти до V класу санітарної класифікації підприємств, а саме санітарно-технічні споруди та установки комунального призначення - підприємства по обслуговуванню автомобілів.

Також у вказаному рішенні роз`яснено, що в разі незгоди з встановленою санітарно-захисною зоною в 50 м, можна звернутися до ДУ "Інститут громадського здоров`я ім. О.М. Марзєєва НАМНУ" та Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів для встановлення санітарно-захисної зони під конкретний вид діяльності - майстерня по ремонту автомобілів з фарбувальною дільницею.

Між джерелами шкідливості майстерні по фарбуванню автомобілів та територією прилеглої житлової забудови необхідно дотримуватися санітарно-захисної зони в 50 м. Відповідно до представлених обґрунтовуючих матеріалів чіткої відстані від джерел шкідливості до території прилеглої житлової забудови не визначено, орієнтовна відстань становить 30-35 м.

Разом з тим, ФОП ОСОБА_1 звернулась до ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області з листом (Вх-17/01-12/3853-19 від 04.09.2019), в якому просила повторно розглянути розроблені ТОВ "Амаді-Україна" документи, в яких обґрунтовуються обсяги викидів для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами станції технічного обслуговування автомобілів ФОП ОСОБА_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , і прийняти рішення щодо можливості видачі дозволу на викиди забруднюючих речовин.

Як вбачається із змісту вказаного листа, ФОП ОСОБА_1 зазначила, що усунуто розбіжності в назві об`єкта, від якого визначається санітарно-захисна зона і приведено у відповідність до вимог ДК 009:2020 (КВЕД-2010) - 45.20 (технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів) та додатку № 10 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом МОЗ України від 19.06.1996 № 173; вказувала на невідповідність зазначеної в рішенні інформації, що станція технічного обслуговування автомобілів не передбачає джерел викидів; зазначала, що станція технічного обслуговування автомобілів не може бути прирівнена до 5 класу небезпеки санітарної класифікації підприємств, оскільки належна їй станція технічного обслуговування автомобілів в більшості надає послуги громадянам; визначена у рішенні відстань від джерел шкідливості навіть до території прилеглої житлової забудови у 49,5 м підтверджує, що розмір СЗЗ у 15 м згідно з додатком № 10 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів повністю дотримано. Також ФОП ОСОБА_1 покликалась до статті 114 ЗК України, зазначала, що встановлення санітарно-захисних зон здійснюється на підставі проектів землеустрою. При цьому, відповідно до затвердженого рішенням Рівненської міської ради № 2806 від 01.10.2009 проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки у власність шляхом викупу не було встановлено будь-яких санітарно-захисних зон навколо означеної земельної ділянки. Таким чином, питання наявності санітарно-захисної зони для об`єкту - майстерня по ремонту автомобілів, вирішено уповноваженими органами.

Головне управління Держпродспоживслужби, розглянувши лист ФОП ОСОБА_1 №Вх-17/01-12/3853-19 від 04.09.2019, документи, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для станції технічного обслуговування автомобілів ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , прийняло рішення щодо неможливості видачі дозволу на викиди № 04-17/01-11/4021-19 від 16.09.2019 з урахуванням зауважень, що аналогічні зазначеним у спірному рішенні № 04-02-17/01-11/3613-19 від 07.08.2019.

Крім цього, зазначено, що у наданих в проекті документах наводиться опис технологічного процесу фарбування автомобілів в фарбувальній камері з джерелом викидів. Повторно роз`яснено, що в станції технічного обслуговування автомобілів відсутні джерела викидів, тому розриви від СТО і житловою забудовою нормуються від стін станції до стін житлового будинку, а не від джерел викидів до межі житлової забудови.

Головне управління Держпродспоживслужби вважає, що даний об`єкт є майстерня по ремонту автомобілів з фарбувальною дільницею СЗЗ якої можна прирівняти до V класу, зокрема підприємства по обслуговуванню автомобілів. Між джерелами шкідливості майстерні по фарбуванню автомобілів та територією прилеглої житлової забудови необхідно дотримуватись санітарно-захисної зони в 50 м.

Не погоджуючись з рішеннями ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області щодо неможливості видачі дозволу на викиди № 04-02-17/01-11/3613-19 від 07.08.2019 та № 04-17/01-11/4021-19 від 16.09.2019 та вважаючи їх протиправними, ФОП ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про їх скасування.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до переконання, що оскаржувані рішення відповідача відповідають вимогам чинного законодавства, а відтак відсутні підстави для визнання їх протиправними та скасування.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" від 25.06.1991 № 1264-XII (далі - Закон №1264-XII) завданням законодавства про охорону навколишнього природного середовища є регулювання відносин у галузі охорони, використання і відтворення природних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки, запобігання і ліквідації негативного впливу господарської та іншої діяльності на навколишнє природне середовище, збереження природних ресурсів, генетичного фонду живої природи, ландшафтів та інших природних комплексів, унікальних територій та природних об`єктів, пов`язаних з історико-культурною спадщиною.

Відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються цим Законом, а також земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством (стаття 2 Закону №1264-XII).

Статтею 3 Закону №1264-XII визначено основні принципи охорони навколишнього природного середовища, в числі яких, зокрема:

пріоритетність вимог екологічної безпеки, обов`язковість додержання екологічних стандартів, нормативів та лімітів використання природних ресурсів при здійсненні господарської, управлінської та іншої діяльності;

гарантування екологічно безпечного середовища для життя і здоров`я людей;

запобіжний характер заходів щодо охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до ст.16 Закону №1264-XII управління охороною навколишнього природного середовища полягає у здійсненні в цій галузі функцій спостереження, дослідження, стратегічної екологічної оцінки, оцінки впливу на довкілля, контролю, прогнозування, програмування, інформування та іншої виконавчо-розпорядчої діяльності.

Правові і організаційні основи та екологічні вимоги в галузі охорони атмосферного повітря визначає Закон України "Про охорону атмосферного повітря" від 16.10.1992 № 2707-XII (далі - Закон № 2707-XII), в преамбулі якого зазначено, що атмосферне повітря є одним з основних життєво важливих елементів навколишнього природного середовища. Цей Закон спрямований на збереження та відновлення природного стану атмосферного повітря, створення сприятливих умов для життєдіяльності, забезпечення екологічної безпеки та запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров`я людей та навколишнє природне середовище.

Відповідно до статті 1 Закону № 2707-XII, охорона атмосферного повітря - система заходів, пов`язаних із збереженням, поліпшенням та відновленням стану атмосферного повітря, запобіганням та зниженням рівня його забруднення та впливу на нього хімічних сполук, фізичних та біологічних факторів;

забруднення атмосферного повітря - змінення складу і властивостей атмосферного повітря в результаті надходження або утворення в ньому фізичних, біологічних факторів і (або) хімічних сполук, що можуть несприятливо впливати на здоров`я людини та стан навколишнього природного середовища;

забруднююча речовина - речовина хімічного або біологічного походження, що присутня або надходить в атмосферне повітря і може прямо або опосередковано справляти негативний вплив на здоров`я людини та стан навколишнього природного середовища;

викид - надходження в атмосферне повітря забруднюючих речовин або суміші таких речовин;

джерело викиду - об`єкт (підприємство, цех, агрегат, установка, транспортний засіб тощо), з якого надходить в атмосферне повітря забруднююча речовина або суміш таких речовин.

Статтею 2 Закону № 2707-XII встановлено, що відносини в галузі охорони атмосферного повітря регулюються цим Законом, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 10 Закону № 2707-XII підприємства, установи, організації та громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов`язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов`язані, зокрема: здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо; вживати заходів щодо зменшення обсягів викидів забруднюючих речовин і зменшення впливу фізичних факторів.

Регулювання викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарних джерел регламентовано в статті 11 Закону № 2707-XII, якою встановлено, що для забезпечення екологічної безпеки, створення сприятливого середовища життєдіяльності, запобігання шкідливому впливу атмосферного повітря на здоров`я людей та навколишнє природне середовище здійснюється регулювання викидів найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Перелік забруднюючих речовин переглядається Кабінетом Міністрів України не менше одного разу на п`ять років за пропозицією центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, і центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися після отримання дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до другої або третьої групи, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами можуть здійснюватися на підставі дозволу, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до першої групи, суб`єкту господарювання, об`єкт якого знаходиться на території зони відчуження, зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

До першої групи належать об`єкти, які взяті на державний облік і мають виробництва або технологічне устаткування, на яких повинні впроваджуватися екологічно безпечні технології та методи керування. До другої групи належать об`єкти, які взяті на державний облік і не мають виробництв або технологічного устаткування, на яких повинні впроваджуватися екологічно безпечні технології та методи керування. До третьої групи належать об`єкти, які не належать до першої і другої груп.

Строк дії дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, виданого суб`єкту господарювання, об`єкт якого належить до першої групи, суб`єкту господарювання, об`єкт якого знаходиться на території зони відчуження, зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, - сім років, об`єкт якого належить до другої групи, - десять років, об`єкт якого належить до третьої групи, - необмежений.

Перелік установ, організацій та закладів, яким надається право на розробку документів, що обґрунтовують обсяги викидів для підприємств, установ, організацій та громадян - суб`єктів підприємницької діяльності, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Дозволи на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря видаються за умови:

неперевищення протягом строку їх дії встановлених нормативів екологічної безпеки;

неперевищення нормативів допустимих викидів забруднюючих речовин стаціонарних джерел;

дотримання вимог до технологічних процесів у частині обмеження викидів забруднюючих речовин.

У разі зміни параметрів джерел викидів, їх кількості, кількісного та якісного складу забруднюючих речовин, заходів із зниження їх кількості до зазначених дозволів вносяться зміни.

Якщо за результатами спостережень за станом атмосферного повітря або розрахунковими даними встановлено зони, де внаслідок причин об`єктивного характеру встановлено перевищення нормативів екологічної безпеки, приймається рішення про поетапне зниження викидів забруднюючих речовин підприємствами, установами, організаціями та громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності. Тривалість кожного етапу та необхідне зменшення обсягів викидів забруднюючих речовин на кожному етапі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення.

Відповідно до статті 23 Закону № 2707-XII проектування, будівництво і реконструкція підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, удосконалення існуючих і впровадження нових технологічних процесів та устаткування здійснюються з обов`язковим дотриманням норм екологічної безпеки, державних санітарних вимог і правил на запланованих для будівництва та реконструкції підприємствах та інших об`єктах, а також з урахуванням накопичення і трансформації забруднення в атмосфері, його транскордонного перенесення, особливостей кліматичних умов.

Погодження проектів забудови, будівництва та реконструкції підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері архітектури та містобудування, із врахуванням висновків центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, а на території Автономної Республіки Крим - органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, та інших органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених законом.

Будівництво та введення в експлуатацію нових і реконструйованих підприємств та інших об`єктів, які не відповідають встановленим законодавством вимогам про охорону атмосферного повітря, забороняються.

Згідно статті 24 Закону № 2707-XII з метою забезпечення оптимальних умов життєдіяльності людини в районах житлової забудови, масового відпочинку і оздоровлення населення при визначенні місць розміщення нових, реконструкції діючих підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, встановлюються санітарно-захисні зони.

Якщо внаслідок порушення встановлених меж та режиму санітарно-захисних зон виникає необхідність у відселенні жителів, виведенні з цих зон об`єктів соціального призначення або здійсненні інших заходів, підприємства, установи, організації та громадяни - суб`єкти підприємницької діяльності, місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування повинні вирішувати питання про фінансування необхідних робіт і заходів та строки їх реалізації.

Для визначення безпеки для здоров`я людини та екологічної безпеки під час проектування, розміщення, будівництва нових і реконструкції діючих підприємств та інших об`єктів проводяться оцінка впливу на довкілля та державна санітарно-гігієнічна експертиза в порядку, визначеному законодавством (стаття 25 Закону № 2707-XII).

Відповідно до статті 19 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" від 24.02.1994 № 4004-XII (далі - Закон № 4004-XII), атмосферне повітря в населених пунктах, на територіях підприємств, установ, організацій та інших об`єктів, повітря у виробничих та інших приміщеннях тривалого чи тимчасового перебування людей повинно відповідати санітарним нормам.

Підприємства, установи, організації та громадяни при здійсненні своєї діяльності зобов`язані вживати необхідних заходів щодо запобігання та усунення причин забруднення атмосферного повітря, фізичного впливу на атмосферу в населених пунктах, рекреаційних зонах, а також повітря у жилих та виробничих приміщеннях, у навчальних, лікувально-профілактичних та інших закладах, інших місцях тривалого чи тимчасового перебування людей.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.03.2002 N 302 затверджено Порядок проведення та оплати робіт, пов`язаних з видачею дозволів на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, обліку підприємств, установ, організацій та громадян - підприємців, які отримали такі дозволи (далі - Порядок № 302, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно пункту 2 Порядку № 302 дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами (далі - дозвіл) - це офіційний документ, який дає право підприємствам, установам, організаціям та громадянам - підприємцям (далі - суб`єкт господарювання) експлуатувати об`єкти, з яких надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини або їх суміші, за умови дотримання встановлених відповідних нормативів граничнодопустимих викидів та вимог до технологічних процесів у частині обмеження викидів забруднюючих речовин протягом визначеного в дозволі терміну.

Дозвіл видається суб`єкту господарювання за формою, встановленою Мінприроди.

Пунктом 3 Порядку № 302 встановлено, що дозвіл видається безоплатно на строк не менш як п`ять років: суб`єкту господарювання, об`єкт якого відповідно до законодавства належить до першої групи, - Мінприроди за погодженням з Держсанепідслужбою; суб`єкту господарювання, об`єкт якого відповідно до законодавства належить до другої або третьої групи, - обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища через дозвільні центри за погодженням з територіальними органами Держсанепідслужби.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 302 для отримання дозволу суб`єкт господарювання:

оформляє заяву;

готує документи, в яких обґрунтовуються обсяги викидів забруднюючих речовин;

проводить інвентаризацію стаціонарних джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, видів та обсягів викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, пилогазоочисного обладнання;

проводить оцінку впливу викидів забруднюючих речовин на стан атмосферного повітря на межі санітарно-захисної зони;

розробляє плани заходів щодо: досягнення встановлених нормативів граничнодопустимих викидів для найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин; охорони атмосферного повітря на випадок виникнення надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру; ліквідації причин і наслідків забруднення атмосферного повітря; остаточного припинення діяльності, пов`язаної з викидами забруднюючих речовин в атмосферне повітря, та приведення місця діяльності у задовільний стан; запобігання перевищенню встановлених нормативів граничнодопустимих викидів у процесі виробництва; здійснення контролю за дотриманням встановлених нормативів граничнодопустимих викидів забруднюючих речовин та умов дозволу на викиди;

обґрунтовує розміри нормативних санітарно-захисних зон, проводить оцінку витрат, пов`язаних з реалізацією заходів щодо їх створення;

проводить оцінку та аналіз витрат, пов`язаних з реалізацією запланованих заходів щодо запобігання забрудненню атмосферного повітря;

готує інформацію про отримання дозволу для ознайомлення з нею громадськості відповідно до законодавства.

Суб`єкт господарювання для розроблення документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, може залучати установи, організації та заклади, яким Мінприроди надає право на розроблення цих документів.

Згідно пункту 5 Порядку № 302 суб`єкт господарювання, об`єкт якого належить до першої групи, для отримання дозволу подає Мінприроди, а суб`єкт господарювання, об`єкт якого належить до другої або третьої групи, - дозвільному центру у письмовій та в електронній формі документи, підготовлені відповідно до затвердженої Мінприроди Інструкції про загальні вимоги до оформлення документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для підприємств, установ, організацій та громадян - підприємців, а також вміщує в місцевих друкованих засобах масової інформації повідомлення про намір отримати дозвіл із зазначенням адреси місцевої держадміністрації, до якої можуть надсилатися зауваження громадських організацій та окремих громадян.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 302, Мінприроди та дозвільні центри передають Держсанепідслужбі, її територіальним органам відповідно заяву та документи на отримання дозволу, які протягом 15 календарних днів з дати надходження документів приймають рішення щодо можливості/неможливості видачі дозволу, яке надсилається Мінприроди та дозвільним центрам відповідно.

У разі прийняття рішення щодо неможливості видачі дозволу у ньому зазначається зміст зауважень.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 в липні та вересні 2019 року були подані безпосередньо до ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області документи, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речових в атмосферне повітря стаціонарними джерелами, розроблені уповноваженою особою - Товариством з обмеженою відповідальністю "Амаді-Україна" від 22.07.2019, з подальшим внесенням змін в такі документи (а.с.221,222,226-250 т.1, 1-83 т.2).

Як в редакції обґрунтовуючих документів станом на дату подання ФОП ОСОБА_1 заяви від 30.07.2019 , так і з урахуванням внесених змін в пункт І. Вступна частина обґрунтовуючих документів та поданих разом із заявою 04.09.2019, було зазначено, що ФОП ОСОБА_1 (Станція технічного обслуговування автомобілів ФОП ОСОБА_1 потужністю 10 постів) віднесено до третьої групи - об`єкти, які не взяті на державний облік та не мають виробництва або технологічне устаткування, на яких повинні впроваджуватися найкращі доступні технології та методи керування.

Щодо посилання позивача на порушення відповідачем процедури розгляду поданих ФОП ОСОБА_1 документів, то судом першої інстанції вірно встановлено, що Законом України "Про перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності", Законом України "Про адміністративні послуги", Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 16.05.2014 № 523-р "Деякі питання надання адміністративних послуг", послуга з отримання рішення щодо можливості/неможливості видачі дозволу на викиди забруднюючих речових в атмосферне повітря стаціонарними джерелами не віднесена до адміністративних послуг.

За такого законодавчого врегулювання є неможливим дотримання процедури подання до розгляду документів, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами для громадян - підприємців третьої групи (до якої належить позивач) через дозвільні центри, оскільки такі послуги не віднесені до адміністративних послуг. Інша процедура чинним законодавством не передбачена.

Також згідно з повідомленням Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради від 02.02.2018 № 1023/01-17, дана послуга не надається через Центр надання адміністративних послуг в місті Рівному.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що недотримання в даній ситуації позивачем процедури подання документів до розгляду безпосередньо до органу Держпродспоживслужби, та прийняття відповідачем до розгляду поданих суб`єктом господарювання документів поза дозвільним центром не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача, оскільки незалежно від кого - центру надання адміністративних послуг чи від суб`єкта господарювання отримано відповідачем документи, висновок про можливість/неможливість надання дозволу на викиди забруднюючих речових складається на підставі дослідження самих документів, відтак, процедура подання документів об`єктивно не впливає на результати їх розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи документи, в яких обґрунтовуються обсяги викидів від 22.07.2019, які були подані з заявою ФОП ОСОБА_1 від 30.07.2019:

В пункті І підпункт 1.2 зазначено код і назву виду економічної діяльності у відповідності до Класифікатора видів економічної діяльності ДК 009:2010 (КВЕД-2010): 45.20 - технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (а.с.93 т.2).

В пункті 2 зазначено, що виробничою діяльністю ФОП ОСОБА_1 є надання послуг з технічного обслуговування автомобілів, а саме по фарбуванню автомобілів. Усі роботи (ґрунтування, фарбування, лакування та сушіння) проводяться лако-фарбувальними матеріалами у фарбувально-сушильній камері ЛІК-70, яка оснащена системою вентиляції, системою підготовки повітря, теплоізоляційним матеріалом та пультом керування.

Стаціонарними джерелами забруднення атмосферного повітря є:

- вентиляційний викид (джерело викиду 1), з якого надходять в атмосферне повітря забруднюючі речовини, що виділяються при роботі фарбувально-сушильної камери;

- труба, що відводить забруднюючі речовини при спалюванні деревини в твердопаливному котлі (джерело викиду 2) (а.с.94 т.2).

В пункті 4 "Відомості щодо санітарно-захисної зони" зазначено, що згідно з пунктом 5.28 та додатку 10 "Розриви від наземних, наземно-підземних гаражів, відкритих стоянок легкових автомобілів та станцій технічного обслуговування до житлових будинків і громадських будівель" до ДСП-173-96 нормативний розмір СЗЗ для виробничого майданчика ФОП ОСОБА_1 становить 15 м (станції технічного обслуговування при кількості постів 10 та менше). Нормативний розмір санітарно-захисної зони витримано (а.с.96 т.2).

2) Документи, в яких обґрунтовуються обсяги викидів від 22.07.2019, з внесеними змінами, які були подані ФОП ОСОБА_1 відповідачу 04.09.2019:

В підпункті 1.2 зазначено найменування об`єкта - Станція технічного обслуговування автомобілів ФОП ОСОБА_1 .

В пункті 2 зазначено, що виробничою діяльністю ФОП ОСОБА_1 є станція технічного обслуговування автомобілів, в тому числі фарбування автомобілів. Решта відомостей - аналогічні описаним вище.

В пункті 4 "Відомості щодо санітарно-захисної зони" зазначено, що згідно з пунктом 5.28 та додатку 10 "Розриви від наземних, наземно-підземних гаражів, відкритих стоянок легкових автомобілів та станцій технічного обслуговування до житлових будинків і громадських будівель" до ДСП-173-96 нормативний розмір СЗЗ для станції технічного обслуговування автомобілів ФОП ОСОБА_1 становить 15 м (станції технічного обслуговування при кількості постів 10 та менше). Нормативний розмір санітарно-захисної зони витримано.

В пункті 7 обґрунтовуючих документів вміщено відомості щодо видів та обсягів забруднюючих речовин, які викидаються в атмосферне повітря, а саме: спирт бутиловий, спирт етиловий, ксилол, толуол, бутиловий ефір оцтової кислоти (бутилацетат), етилацетат, етилцелозольв, ацетон, неметанові легкі органічні сполуки (а.с.155-156 т.1).

ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області підтвердило, що обсяги викидів, зазначені в обґрунтовуючих документах, нормативно визначених показників не перевищують.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно з поданими ФОП ОСОБА_1 обґрунтовуючими матеріалами, підтверджено наявність джерел викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря при здійсненні господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , об`єктом яких є фарбувально-сушильна камера, встановлена на станції технічного обслуговування автомобілів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, спір між сторонами зумовлений різним тлумаченням ширини санітарно-захисної зони навколо об`єкта здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 , де встановлено фарбувально-сушильну камеру за адресою АДРЕСА_1 .

Щодо доводів апелянта про відсутність в спірній ситуації підстав для встановлення санітарно-захисної взагалі, оскільки ні Законом України "Про охорону атмосферного повітря", ні іншими нормативно-правовими актами не передбачено випадки встановлення санітарно-захисних зон для існуючих і діючих підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, а лише при розміщенні нових, реконструкції діючих підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, то такі не є обгрунтованими, оскільки в пункті 4 обґрунтовуючих матеріалів позивач особисто викладав відомості щодо санітарно-захисної зони навколо об`єкта з джерелом забруднення атмосферного повітря та визначав їх в розмірі санітарного розриву в 15 метрів.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції було досліджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу та в оренду строком на п`ятдесят років громадянці ОСОБА_1 для реконструкції існуючих приміщень під майстерню з ремонту автомобілів за рахунок частини забудованих земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, які знаходяться в оренді кооперативу "Імпульс", підприємця ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 (а.с.19-66 т.1), та встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Матвійчуком О.М., зареєстрований у реєстрі за № 2467, придбала у Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпульс" 36/100 частин корпусу ливарного цеху загальною площею 219,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 (а.с.30,31 т.1).

В подальшому, рішенням Рівненської міської ради № 1294 від 02.10.2008 на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.2007 було надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною орієнтовною площею 571 кв.м громадянці ОСОБА_1 для реконструкції існуючих приміщень під майстерню з ремонту автомобілів .

Також в 2011 році ОСОБА_1 видано державні акти на право власності на земельну ділянку: серія ЯЛ № 804996 на земельну ділянку площею 0,0420 га, розташовану в АДРЕСА_1 , та серія ЯЛ № 804997 на земельну ділянку площею 0,0081 га, розташовану в АДРЕСА_1 ; цільове призначення земельних ділянок: для реконструкції існуючих приміщень під майстерню з ремонту автомобілів, без права розміщення на ній гральних автоматів та закладів грального бізнесу .

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру НВ-019 від 11.09.2019, не зареєстровані відомості про обмеження у використанні земельної ділянки кадастровий номер: :01:010:0155, право власності на яку належить ОСОБА_1 на підставі Державного акту від 15.06.2011 ЯЛ 804996.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 05.06.2012 Управлінням містобудування та архітектури виконавчого комітету Рівненської міської ради на замовлення ОСОБА_1 видано містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки № 01-М/78, з намірами забудови: реконструкція частини ливарного цеху під майстерню з ремонту автомобілів, за адресою: АДРЕСА_1 .

В пункті 5 містобудівних умов та обмежень "Планувальні обмеження (зони охорони пам`яток культурної спадщини, зони охоронюваного ландшафту, межі історичних ареалів, прибережні захисні смуги, санітарно-захисні та інші охоронювані зони) зазначено: врахувати нормативні охоронювані зони існуючих інженерних мереж.

Інспекцією ДАБК у Рівненській області 29.12.2013 за № РВ 31, зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації: Реконструкція 36/100 частини ливарного цеху під майстерню з ремонту автомобілів за адресою АДРЕСА_1 , замовник ОСОБА_1 ..

Відтак вірно встановлено судом першої інстанції, що об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , де здійснює господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 , був прийнятий в експлуатацію як "Реконструкція 36/100 частини ливарного цеху під майстерню з ремонту автомобілів", і таким же є цільове призначення відповідної земельної ділянки: для реконструкції існуючих приміщень під майстерню з ремонту автомобілів.

Проте, в обґрунтовуючих документах, поданих ФОП ОСОБА_1 до ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря, було зазначено найменування об`єкта - Станція технічного обслуговування автомобілів ФОП ОСОБА_1 , що є відмінним від зазначеного в державних актах на право власності на земельні ділянки за вказаною адресою, та від найменування об`єкта згідно з декларацією про готовність його до експлуатації.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, ремонт автомобілів може здійснюватися як на станції технічного обслуговування автомобілів, так і в майстерні з ремонту автомобілів. Чинне законодавство не визначає конкретного та вичерпного переліку послуг з ремонту автомобілів, які можуть здійснюватися як на станціях технічного обслуговування автомобілів, так і в майстернях з ремонту автомобілів. Відтак незалежно від найменування об`єкта здійснення господарської діяльності (СТО чи автомайстерня) послуги з ремонту автомобілів, що надаються споживачам, можуть бути тотожними і залежать виключно можливостей, навичок суб`єкта господарювання та наявного технічного обладнання.

Однак визначальним в досліджуваній ситуації є наявність та використання в господарській діяльності ФОП ОСОБА_1 джерела викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, а саме фарбувально-сушильної камери.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, чинне законодавство не містить припису щодо обов`язкової комплектації відповідного об`єкта (СТО чи автомайстерні) фарбувально-сушильною камерою. Наявність чи відсутність того чи іншого технічного обладнання на конкретному об`єкті не впливає на зміст землевпорядної документації при формуванні земельної ділянки, при його будівництві чи реконструкції, оскільки таке обладнання може як бути встановлене, так і не бути.

Відтак безпідставними є доводи позивача щодо відсутності в Державному земельному кадастрі відомостей про обмеження використання земельної ділянки, оскільки такі обставини об`єктивно не можуть бути пов`язані з використанням того чи іншого технічного обладнання (устаткування) суб`єктом господарювання в підприємницькій діяльності.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що дотримання вимог державних санітарних норм і правил вимагається законом не лише щодо об`єктів при їх проектуванні, будівництві чи реконструкції, а також і під час удосконалення існуючих і впровадження нових технологічних процесів та устаткування.

Так, відповідно до статті 24 Закону № 2707-XII з метою забезпечення оптимальних умов життєдіяльності людини в районах житлової забудови, масового відпочинку і оздоровлення населення при визначенні місць розміщення нових, реконструкції діючих підприємств та інших об`єктів, які впливають або можуть впливати на стан атмосферного повітря, встановлюються санітарно-захисні зони.

Згідно ст. 114 Земельного кодексу України санітарно-захисні зони створюються навколо об`єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об`єктів від територій житлової забудови.

У межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об`єктів, об`єктів соціальної інфраструктури та інших об`єктів, пов`язаних з постійним перебуванням людей.

Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19.06.1996, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24.07.1996 за № 379/1404, "Про затвердження Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів" відповідно до Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" було затверджено державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів (надалі - Правила).

Згідно п. 8.8. Правил, промислові підприємства, а також об`єкти з технологічними процесами, які супроводжуються викидами шкідливих речовин в атмосферу, повинні мати санітарно-захисні зони, створені відповідно до вимог пп.5.4-5.10 цих Правил.

Відповідно до п.5.4 Правил, промислові, сільськогосподарські та інші об`єкти, що є джерелами забруднення навколишнього середовища хімічними, фізичними та біологічними факторами, при неможливості створення безвідходних технологій повинні відокремлюватись від житлової забудови санітарно-захисними зонами.

Санітарно-захисну зону слід встановлювати від джерел шкідливості до межі житлової забудови, ділянок громадських установ, будинків і споруд, в тому числі дитячих, навчальних, лікувально-профілактичних установ, закладів соціального забезпечення, спортивних споруд та ін., а також територій парків, садів, скверів та інших об`єктів зеленого будівництва загального користування, ділянок оздоровчих та фізкультурно-спортивних установ, місць відпочинку, садівницьких товариств та інших, прирівняних до них об`єктів, в тому числі:

- для підприємств з технологічними процесами, які є джерелами забруднення атмосферного повітря шкідливими, із неприємним запахом хімічними речовинами та біологічними факторами, безпосередньо від джерел забруднення атмосфери організованими викидами (через труби, шахти) або неорганізованими викидами (через ліхтарі будівель, димлячи і паруючі поверхні технологічних установок та інших споруд тощо), а також від місць розвантаження сировини, промпродуктів або відкритих складів;

- для підприємств з технологічними процесами, які є джерелами шуму, ультразвуку, вібрації, статичної електрики, електромагнітних та іонізуючих випромінювань та інших шкідливих факторів - від будівель, споруд та майданчиків, де встановлено обладнання (агрегати, механізми), що створює ці шкідливості;

- для теплових електростанцій, промислових та опалювальних котелень - від димарів та місць зберігання і підготовки палива, джерел шуму;

- для санітарно-технічних споруд та установок комунального призначення, а також сільськогосподарських підприємств та об`єктів - від межі об`єкта.

В пункті 5.5 Правил зазначено, що розміри санітарно-захисних зон для промислових підприємств та інших об`єктів, що є джерелами виробничих шкідливостей, слід встановлювати відповідно до діючих санітарних норм їх розміщення при підтвердженні достатності розмірів цих зон за "Методикой расчета концентраций в атмосферном воздухе вредных веществ, содержащихся в выбросах предприятий" ОНД-86, розрахунками рівнів шуму та електромагнітних випромінювань з урахуванням реальної санітарної ситуації (фонового забруднення, особливостей рельєфу, метеоумов, рози вітрів а ін.), а також даних лабораторних досліджень щодо аналогічних діючих підприємств та об`єктів.

У тих випадках, коли розрахунками не підтверджується розмір нормативної санітарно-захисної зони або неможлива її організація в конкретних умовах, необхідно приймати рішення про зміну технології виробництва, що передбачає зниження викидів шкідливих речовин в атмосферу, його перепрофілювання або закриття.

Відповідно до пп.5.6 Правил основою для встановлення санітарно-захисних зон є санітарна класифікація підприємств, виробництв та об`єктів, що наведена у додатку N 4.

Розміри санітарно-захисних зон та санітарних розривів від сільськогосподарських підприємств і виробничих комплексів слід приймати відповідно до вимог законодавства та ДБН Б.2.2-12:2018 "Планування і забудова територій" (додаток N 5).

Відповідно до пп. 5.7 Правил санітарно-захисна зона для підприємств та об`єктів, що проектуються з впровадженням нової технології або реконструюються, може бути збільшена при необхідності та належному техніко-економічному та гігієнічному обґрунтуванні, але не більше, ніж в 3 рази у випадках: відсутності способів очищення викидів; неможливості знизити надходження в навколишнє середовище хімічних речовин, електромагнітних та іонізуючих випромінювань та інших шкідливих факторів до меж, встановлених нормативами; при розташуванні житлової забудови, оздоровчих та інших прирівняних до них об`єктів з підвітряного боку відносно підприємств в зоні можливого забруднення атмосфери.

Якщо трикратне збільшення санітарно-захисної зони не забезпечує припинення впливу підприємства на стан навколишнього середовища та здоров`я населення, слід приймати рішення відповідно до п.5.5 цих Правил.

Розміри санітарно-захисної зони можуть бути зменшені, коли в результаті розрахунків та лабораторних досліджень, проведених для району розташування підприємств або іншого виробничого об`єкта, буде встановлено, що на межі житлової забудови та прирівняних до неї об`єктів концентрації шкідливих речовин у атмосферному повітрі, рівні шуму, вібрації, ультразвуку, електромагнітних та іонізуючих випромінювань, статичної електрики не перевищуватимуть гігієнічні нормативи.

Крім цього, відповідно до пп.5.10 Правил у санітарно-захисних зонах не можна допускати розміщення: житлових будинків з придомовими територіями, гуртожитків, готелів, будинків для приїжджих, аварійних селищ; дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, лікувально-профілактичних та оздоровчих установ загального та спеціального призначення зі стаціонарами, наркологічних диспансерів; спортивних споруд, садів, парків, садівницьких товариств; охоронних зон джерел водопостачання, водозабірних споруд та споруд водопровідної розподільної мережі.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, зі змісту оскаржених рішень та доводів сторін, ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області вважає, що в спірній ситуації санітарно-захисна зона має становити 50 метрів як для підприємства V класу - підприємства по обслуговуванню автомобілів.

Відповідно до додатку 4 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19.06.1996, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24.07.1996 за №379/1404, встановлена санітарна класифікація підприємств, виробництв та споруд і розміри санітарно-захисних зон для них, санітарно-захисні зони визначені в розмірах від 1000 метрів до 50 метрів. У підрозділі "Санітарно-технічні споруди та установки комунального призначення" до Класу V віднесено: Підприємства по обслуговуванню автомобілів (легкові автомобілі, крім тих, що належать громадянам, і автобуси, крім автобусів міського транспорту), та визначено санітарно-захисну зону в 50 м.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що врахована ГУ Держпродспоживслужби в Рівненській області, при прийнятті спірних рішень, санітарна класифікація підприємств не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача, оскільки відповідач взяв до уваги мінімальну з усіх можливих санітарно-захисну зону для об`єкта з джерелом забруднюючих викидів, належного позивачу. При цьому ФОП ОСОБА_1 було роз`яснено, що в разі незгоди з встановленою санітарно-захисною зоною в 50 метрів, позивач може звернутися до ДУ "Інститут громадського здоров`я ім. О.М. Марзєєва НАМН України" для встановлення санітарно-захисної зони під конкретний вид діяльності.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що Додаток 10 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19.06.1996, на який посилається позивач, не встановлює санітарно-захисних зон, а визначає розриви від наземних, наземно-підземних гаражів, відкритих стоянок легкових автомобілів та станцій технічного обслуговування до житлових будинків і громадських будівель.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідно до змісту пункту 5.29 Правил встановлено, зокрема, що в житлових районах треба передбачати гаражі без технічного обслуговування і ремонту автомобілів.

Допускається будівництво підземних і напівпідземних стоянок автотранспорту в цокольній і підвальній частинах адміністративних, громадських та житлових (для легкових автомобілів, які належать населенню, що проживає в цих будинках) будівель з забезпеченням шумозахисту і захисту від викидів автотранспорту відповідно до гігієнічних нормативів.

Не допускається будівництво стоянок автотранспорту в цокольній і підземній частинах дитячих закладів, установ охорони здоров`я, фізичної культури, соціального забезпечення, культури, громадського харчування.

В`їзди і виїзди із підземних гаражів і проїзди до них повинні бути розташовані не ближче 15 м від вікон робочих та житлових приміщень, ділянок загальноосвітніх шкіл, дитячих дошкільних і лікувальних закладів, майданчиків відпочинку.

Разом з тим як вірно зазначено судом першої інстанції, правомірність застосованого відповідачем підходу при оцінці фактичних обставин та визначенні розміру санітарно-захисної зони в 50 м підтверджена наданим представником позивача Науковим звітом про результати проведення санітарно-епідеміологічної оцінки матеріалів "Обґрунтування санітарно-захисної зони (СЗЗ) для станції технічного обслуговування (СТО) автомобілів потужністю 10 постів ФОП ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 " на відповідність вимогам санітарного законодавства України № 19/3362 від 17.12.2019, складеного Державною установою "Інститут громадського здоров`я ім. О.М. Марзєєва Національної академії медичних наук України".

Зокрема, дослідженням вказаного вище Наукового звіту встановлено, що земельна ділянка станції технічного обслуговування автомобілів потужністю 10 постів ФОП ОСОБА_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , межує: на півночі - з промисловою зоною, гаражами та зеленими насадженнями; на сході - з промисловою зоною, складськими приміщеннями; на півдні - зі станціями обслуговування автомобілів та складськими приміщеннями; на заході - з АДРЕСА_1 , на протилежній стороні з найближчою житловою забудовою на відстані 15 метрів до межі забудови (48,52 м від вікон житлової будівлі) від найближчого джерела викиду № 1 - вентиляційна труба витяжного вентилятора будівлі СТО; на північному заході - з промисловою зоною.

Згідно з гарантійним листом ФОП ОСОБА_1 (від 19.11.2019 № 19/11) джерело викиду № 1 (вентиляційна труба витяжного вентилятора будівлі СТО) буде віддалене у внутрішній простір майданчика на 1,48 м для забезпечення нормативної СЗЗ у 50 м як для майстерні з ремонту (арк. 3 Наукового звіту).

Згідно з "Державними санітарними правилами планування та забудови населених пунктів. ДСП № 173-96" (додаток 10) розриви від станцій технічного обслуговування до житлових і громадських будівель при кількості постів 10 складає 15 м, що в даному випадку дотримується. При виконанні гарантійного листа (від 19.11.2019 № 19/11) щодо перенесення витяжного вентилятора (джерело викиду № 1) у внутрішній простір майданчика на 1,48 м, що забезпечить нормативну СЗЗ у 50 м як для майстерні з ремонту автомобілів, оскільки серед переліку технологічних процесів СТО є технологічна операція по відновлювальному ремонту лакофарбного покриття (пост № 8) (арк. 5 Наукового звіту).

Отже, функціонування станції технічного обслуговування автомобілів потужністю 10 постів ФОП ОСОБА_1 у промисловій зоні, з виконанням технологічних процесів з ремонту автомобілів, у тому числі відновлюваного ремонту лакофарбного покриття, з використанням малої кількості лакофарбових матеріалів в кількості 0,5 л за зміну, з обладнанням фарбувально-сушильної камери ЛІК-70, з дотриманням нормативного санітарного розриву для станції технічного обслуговування до житлових і громадських будівель у 15 м, з віддаленням основного джерела викидів (вентиляційна труба витяжного вентилятора будівлі СТО) на відстань 50 м від найближчої існуючої індивідуальної житлової забудови, що знаходиться на заході, що дотримує нормативну санітарно-захисту зону у 50 м як для майстерні з ремонту автомобілів, з дотриманням нормативної санітарної відстані від заїзду на СТО у 15 м, за результатами натурних досліджень, які свідчать про відсутність забруднення атмосферного повітря, експерти вважають, що експлуатація станції технічного обслуговування автомобілів потужністю 10 постів ФОП ОСОБА_1 відповідає вимогам Державних санітарних правил планування та забудови населених місць ДСП № 173-96 (п.5.4, п.5.29, Додаток 4, Додаток 10) (а.с.205-211 т.1).

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що з урахуванням вищевказаного Наукового звіту, функціонування станції технічного обслуговування автомобілів потужністю 10 постів ФОП ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , відповідатиме вимогам чинного санітарного законодавства України за умови віддалення основного джерела викидів (вентиляційна труба витяжного вентилятора будівлі СТО) на відстань 50 м від найближчої існуючої індивідуальної житлової забудови, що знаходиться на заході, що дотримує нормативну санітарно-захисту зону у 50 м як для майстерні з ремонту автомобілів. Зазначені дії зобов`язувалась вчинити ФОП ОСОБА_1 в гарантійному листі від 19.11.2019 № 19/11, доданому до матеріалів, скерованих до ДУ "Інститут громадського здоров`я ім. О.М. Марзєєва Національної академії медичних наук України".

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що станом на дати звернення з заявами до відповідача в липні та вересні 2019 року такі дії ФОП ОСОБА_1 вчинені не були, що об`єктивно підтверджує недотримання нормативно встановлених розмірів санітарно-захисної зони в 50 м, на що обґрунтовано висловив зауваження відповідач в оскаржених рішеннях.

Відтак суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що зазначене в оскаржених рішеннях відповідача твердження щодо необхідності дотримання в спірній ситуації санітарно-захисної зони в 50 м між джерелами шкідливості та територією прилеглої житлової забудови ґрунтується на приписах чинного законодавства України, а саме відповідає п.5.4 та Додатку 4 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19.06.1996, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24.07.1996 за №379/1404.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду з наведених вище мотивів, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2020 року у справі № 460/2706/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. І. Запотічний
судді І. В. Глушко
О. І. Довга
Повне судове рішення складено 18.11.2020