Справа № 140/4679/20
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : Каленюк Ж.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 140/4679/20 пров. № А/857/9436/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Кузьмича С.М., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання: Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року у справі № 140/4679/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

27.03.2020р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення із Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби України суми в розмірі -18 730 гривень майнової шкоди у вигляді недоотримання разової грошової допомоги до 5 травня 2017-2019 років, завданої законом, який визнано неконституційним.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2020р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2020р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

ст.229 КАС України передбачено, що фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 15.02.1999р. отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 .

Крім того, позивач з 26.02.2018р. має статус особи з інвалідністю внаслідок війни третьої групи, а з 02.03.2020р. - статус особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи довічно що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 .

Протягом 2017-2019років ОСОБА_1 виплачувалася допомога до 5 травня, передбачена ст.12, 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що підтверджується довідкою Департаменту соціального захисту населення Луцької міської ради від 11.03.2020р.

Так, у 2017р. згідно постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2017р. №223 «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» позивачу як учаснику бойових дій виплачено допомога в розмірі 1200,00 грн;

В 2018р. ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.03.2018р. №170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» як особі з інвалідністю внаслідок війни третьої групи виплачено допомогу в розмірі 2845,00 грн.

У 2019р. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2019р. №237 «Деякі питання виплати у 2019 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» позивачу вплачено допомогу - в розмірі 2950,00 грн.

Рішенням Конституційного Суду України № 3-р/2020 від 27.02.2020р. у справі № 1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є не конституційним) окреме положення п.26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування; таке положення, що визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Із змісту ст.91 Закону України № 2136-VIII від 13.07.2017р. «Про Конституційний Суд України» видно, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст.58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997р. № 1-зп, від 09.02.1999р. № 1-рп/99, від 05.04.2001р. № 3-рп/2001, від 13.03.2012р. № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Як видно з матеріалів справи, виплата щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2017-2019 роки виплачена позивачу у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України, до прийняття Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020р. №3-р/2020.

Отже, до прийняття Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020р. №3-р/2020. постанови Кабінету Міністрів України № 223 від 05.04.2017р., № 170 від 14.03.2018р. та № 237 від 20.03.2019р., підлягали застосуванню, оскільки прийняті на виконання п.26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, чинного на час їх прийняття.

Тобто, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час проведення спірних виплат грошової допомоги в 2017-2019 роках, а не 2020р.

Таким чином, у ОСОБА_1 відсутні правові підстави на відшкодування майнової шкоди у вигляді недоотриманої суми разової допомоги до 5 травня 2017р., до 5 травня 2018р., до 5 травня 2019р. Оскільки, саме в рішенні Конституційного Суду України від 27.02.2020р. №3-р/2020 передбачено, що окреме положення п. 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» втрачає чинність з моменту ухвалення даного Рішення.

Разом з тим, ст.ст. 22, 1173-1175 Цивільного кодексу України до відносин пов`язаних з виплатою разової допомоги відповідно до ст. 13 Закону Україїни «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не застосовується, тому що ст.1 Цивільного кодексу України визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що рішення Конституційного Суду України № 3-р/2020 від 27.02.2020р. у справі № 1-247/2018(3393/18) не може вплинути на спірні правовідносини, оскільки не містить положень, які б поширювали його дію на відносини, що виникли до його прийняття.

Водночас, такий висновок узгоджується з принципом юридичної визначеності (res judicata). Дія принципу res judicata передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності.

Чинним законодавством не визначено порядку відшкодування шкоди органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності, а тому відсутні правові підстави для стягнення шкоди з держави Україна заподіяної прийняттям акта, який згодом визнаний неконституційним.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки виплати позивачу щорічної допомоги до 5 травня у розмірі, визначеному постановами Кабінету Міністрів України, в період дії п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, були правомірними та такими, що відповідали вимогам чинного законодавства.

Не приймає колегія суддів доводи апелянта про те що йому завдана шкода при виплаті щорічної грошової допомоги до 5 травня внаслідок прийняття акта який визнаний неконституційним виходячи з наступного.

Апелянт вважає, що внаслідок застосування акта, який визнаний неконституційним, він недоотримав кошти, на які мав законні сподівання, і які б міг отримати за інших звичайних умов.

Відповідно до практики ЄСПЛ однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (напр. рішення Європейського суду з прав людини від 26.06.2014р. в справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10).

Колегія суддів вважає зазначити, що на момент виплати допомоги у 2017-2019 роках в ОСОБА_1 не могло виникнути законних сподівань на таку допомогу в більшому розмірі, оскільки на цей час діяли правові норми п.26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Також аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що право на компенсацію шкоди, заподіяної внаслідок прийняття акта, який визнаний неконституційним, не може виникнути, на підставі ч.3 ст.152 Конституції України, без відповідного закону, який визначає порядок реалізації цього права.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 липня 2020 року у справі № 140/4679/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Бруновська

Суддя С.М. Кузьмич

Суддя З.М. Матковська

Постанова в повному обсязі складена 23.11.2020р.