Справа № 460/4475/20
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2020-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

19 листопада 2020 року м. РівнеСправа №460/4475/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Н.О. Дорошенко, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:
До Рівненського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить:

визнати рішення Військової частини НОМЕР_1 від 09.06.2020 за № 3/419, прийняте за заявою ОСОБА_1 , протиправним;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.02.2018 no 03.12.2019;

зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004 poку, здійснити ОСОБА_1 компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб.

Обґрунтовуючи позов, позивач вказав, що він проходив військову службу у Збройних Cилax України з 31.10.1992 по 31.01.2018 у військовій частині НОМЕР_1 , де перебував на грошовому забезпеченні. Зазначив, що під час проходження військової служби та під час звільнення відповідачем були допущені порушення вимог законодавства, що стосуються належних позивачу виплат з грошового та речового забезпечення, які подальшому були виплачені за рішеннями суду у справах № 460/31/19, № 460/1686/19, № 460/2193/19. Позивач зазначив, що фактичні розрахунки, які повинен був здійснити відповідач під час звільнення, були проведені за результатами судового розгляду вищезазначених справ, а 03.12.2019 дата набрання законної сили рішенням по справі № 460/2193/19 є датою остаточного присудження йому заборгованості.

Покликаючись до положень ч.1, ч.2 ст.117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), позивач 23.05.2020 звернувся до відповідача з заявою, в якій просив нарахувати та виплатити середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.02.2018 по 03.12.2019 з урахуванням виплачених сум під час проходження військової служби та сум, виплачених за рішеннями судів, оскільки вони вплинули на розмір грошового забезпечення. Також просив здійснити одночасну компенсацію при виплаті сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004.

З відповіддю відповідача за № 3/419 від 09.06.2020, якою вказано на відсутність підстав для проведення таких виплат, позивач не погодився, вважає її протиправною, що й зумовило його звернення з позовом до суду.

Ухвалою від 26.06.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідач позов не визнав, подав відзив на позовну заяву, в якому в обґрунтування заперечень зазначив, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу. Порядок проходження військової служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Виходячи з наведеного, вважає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється, як не поширюється і дія Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Зазначив, що при звільненні позивача з військової служби військовою частиною НОМЕР_1 виплачено ті види грошового забезпечення, що передбачені чинним законодавством України, та право на які позивач набув за період проходження військової служби. Також, поряд з грошовим забезпеченням позивачу було виплачено компенсацію сум утриманого податку з доходів фізичних осіб. Окрім цього, позивачу було виплачено інші доходи, які не були включені в розрахунок при звільненні з військової служби, на виконання судових рішень.

Відповідач зауважив, що при звільненні скарг від позивача, що розрахунки проведені не в повному обсязі, не надходило. Наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.08.2018 № 26, яким визначено види та розміри грошового забезпечення, що підлягали виплаті у зв`язку зі звільненням, позивач не оскаржував. Окрім цього, згідно з пунктом 1 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, щомісячна грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат військовослужбовцям, які вони одержують у зв`язку з виконанням своїх обов`язків під час проходження військової служби. Зважаючи на наведене, а також на те, що з 01.02.2018 по 03.12.2019 позивач не виконував обов`язки військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , підстави для виплати компенсації податку з доходів фізичних осіб за вказаний період відсутні. З урахуванням наведеного, відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач подав відповідь на відзив, в якій вказав на безпідставність заперечень відповідача та підтримав позовні вимоги.

Ухвалою від 15.10.2020 суд за власною ініціативою витребував від відповідача додаткові докази. Витребувані докази надійшли до суду 30.10.2020.

З`ясувавши доводи та аргументи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив та врахував таке.

Відповідно до витягу з наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 01.12.2017 № 876, полковника ОСОБА_1 , заступника командира 55 окремого полку зв`язку оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " Сухопутних військ Збройних Сил України, відповідно до частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" звільнено з військової служби за пунктом "б" (за станом здоров`я) (а.с.16).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.01.2018 №26, на підставі витягу з наказу Міністра оборони України (по особовому складу) від 01.12.2017 № 876, полковника ОСОБА_1 з 31.01.2018 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.17).

23.05.2020 ОСОБА_1 звернувся із заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій вказав, що за час прострочення розрахунку при звільненні із 01.02.2018 по 03.12.2019 військова частина НОМЕР_1 має виплатити йому середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У зв`язку з вирішенням на його користь судових спорів щодо виплати належних сум, просив відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 100 від 08.02.1995, нарахувати та виплатити середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.02.2018 по 03.12.2019 з виплачених сум під час проходження військової служби та сум виплачених за рішеннями судів, оскільки ці суми вплинули на розмір грошового забезпечення, що мало бути виплачене йому під час проходження військової служби. Також, просив здійснити одночасну компенсацію при виплаті сум податків з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004 (а.с.18-21).

Військова частина НОМЕР_1 у відповіді від 09.06.2020 № 3/419 повідомила ОСОБА_1 про відсутність підстав для виплати середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні та компенсації сум податку на доходи фізичних осіб, з мотивів, які аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву (а.с.22-23).

Не погодившись з відмовою відповідача здійснити нарахування та виплату вищевказаних грошових сум, позивач звернувся з позовом до суду.

При вирішенні судового спору суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд України в постанові від 17.02.2015 в справі № 21-8а/15 зазначив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

З долученої до позовної заяви довідки про грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2013 по 31.01.2018 встановлено, що на час звільнення з військової служби ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 нараховано до виплати грошове забезпечення в сумі 148766,15 грн (а.с.24-25).

Згідно з наданою відповідачем на вимогу суду довідкою про суму грошового забезпечення, виплаченого на час звільнення ОСОБА_1 , встановлено, що виплачено грошове забезпечення 13988,45 грн, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, одноразова допомога при звільненні 118921,50 грн, всього виплачено на суму 140838,05 грн (а.с.75). Отже, суд встановив, що з нарахованих до виплати сум грошового забезпечення на дату звільнення не було виплачено суму індексації грошового забезпечення 7928,10 грн.

Матеріалами справи стверджено, що в подальшому ОСОБА_1 звертався до суду за вирішенням спорів щодо невиплати військовою частиною НОМЕР_1 при звільненні з військової служби всіх належних сум.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21.02.2019, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2019, у справі № 460/31/19 позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 l за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 1078 від 17.07.2003. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів, у зв' язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 по 31.01.2018 (а.с.30-33). За даними комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" Рівненського окружного адміністративного суду (далі - КП "ДСС") встановлено, що позовна заява надійшла до суду 04.01.2019.

З наданих на вимогу суду відповідачем відомостей про кошти, які були виплачені ОСОБА_1 з порушенням строків розрахунків при звільненні (а.с.76) встановлено, що на виконання судового рішення у справі № 460/31/19 позивачу виплачено кошти платіжним дорученням № 817 від 29.07.2019, а саме: індексація грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 в сумі 37225,67 грн, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 в сумі 9894,69 грн, всього в загальній сумі 47120,36 грн.

06.09.2019 Рівненським окружним адміністративним судом у справі № 460/31/19 постановлено окрему ухвалу, залишену без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2019, якою зобов`язано військову частину НОМЕР_1 за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України N 1078 від 17.07.2003, з урахуванням базового періоду за січень 2008 року, а також перерахувати та виплатити недоплачену різницю одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням індексації грошового забезпечення (а.с.37-39). За даними КП "ДСС" встановлено, що з заявою про постановлення окремої ухвали ОСОБА_1 звернувся до суду 20.08.2019.

На виконання окремої ухвали Рівненського окружного адміністративного суду у справі № 460/31/19 військовою частиною НОМЕР_1 платіжним дорученням № 1599 від 24.12.2019 виплачено позивачу кошти: індексація грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року - в сумі 44443,45 грн; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 - в сумі 20240,05 грн; недоплачена різниця одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням індексації грошового забезпечення - в сумі 63881,25 грн; всього на загальну суму 128564,75 грн (а.с.76).

Також, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 у справі № 460/1686/19, яке набрало законної сили 16.11.2019, повністю задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення, виходячи з положень Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 №260, а не Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням додаткової грошової винагороди в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 (а.с.44-46). За даними КП "ДСС" встановлено, що з позовною заявою ОСОБА_1 звернувся до суду 16.07.2019.

Суд встановив, що на виконання судового рішення у справі № 460/1686/19 військовою частиною НОМЕР_1 платіжним дорученням № 469 від 07.05.2020 виплачено позивачу грошові кошти: одноразова грошова допомога при звільненні з урахуванням додаткової грошової винагороди в розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, в сумі 71352,90 грн (а.с.76).

Окрім цього, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01.11.2019 у справі № 460/2193/19, яке набрало законної сили 03.12.2019, позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 січня 2018 року Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31 січня 2018 року (а.с.47-49). За даними КП "ДСС" встановлено, що з позовною заявою ОСОБА_1 звернувся до суду 09.09.2019.

Суд встановив, що на виконання судового рішення у справі № 460/2193/19 військовою частиною НОМЕР_1 платіжним дорученням № 153 від 21.02.2020 виплачено позивачу грошові кошти: грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, в сумі 14799,12 грн (а.с.76).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 зазначає, що у всіх судових рішеннях позовні вимоги задоволені в повному обсязі, тому вважає, що відповідно до положень статті 117 КЗпП України він має право на отримання середньої заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.02.2018 по 03.12.2019 (по дату набрання законної сили останнім судовим рішенням, яким вирішено його спір з відповідачем щодо виплати належних сум грошового забезпечення), з одночасною виплатою грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 44 від 15.01.2004.

Суд зауважує, що заявлений у позові період із 01.02.2018 по 03.12.2019 налічує 670 календарних днів. Згідно з наданою відповідачем довідкою, середньоденний заробіток ОСОБА_1 обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, становить 451,24 грн (а.с.74). Відтак, наслідком задоволення позову в означеній частині було б зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток в загальній сумі 302330,8 грн (451,24 х 670). При цьому, загальна сума грошових коштів, виплачених відповідачем для позивача на виконання судових рішень, становить 261837,13 грн.

Вирішуючи судовий спір в частині позовної вимоги про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середню заробітну плату за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 01.02.2018 по 03.12.2019, суд виходить з таких міркувань.

З аналізу статей 47, 116, 117 КЗпП України випливає, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Одночасно Верховний Суд України зауважив, що разом із тим необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

З урахуванням наведеного вище, визначаючи розмір середнього грошового забезпечення, суд враховує, що позивач був звільнений з військової служби з 31.01.2018, натомість про захист своїх порушених прав та законних інтересів щодо невиплачених на час звільнення грошових сум, на які він набув право за час служби, позивач звернувся до суду за сплином річного і більше терміну після припинення трудових правовідносин з відповідачем. Водночас будь-яких обставин стосовно того, що позивачу не було відомо про суми, включені до розрахунку при звільненні, судом не встановлено.

При цьому, суд не бере до уваги звернення ОСОБА_1 до суду з позовом в червні 2018 року про стягнення з відповідача невиплаченої грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, позаяк суд встановив, що ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 30.07.2018 у справі № 817/1591/18 позовну заяву залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.240 КАС України (а.с.28). Отже, виплата відповідної грошової компенсації відповідачем не була пов`язана з виконанням судового рішення за наслідками вирішення судового спору.

Виходячи з цього, з врахуванням принципу співмірності, беручи до уваги тривалість періоду з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення за судовим захистом, суд вважає, що до відповідача необхідно застосувати відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену статтею 117 КЗпП, та зобов`язати відповідача виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з дати звернення до суду з позовами про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити відповідні суми грошового забезпечення, які не були виплачені при звільненні, до моменту фактичного розрахунку. Окрім цього, суд бере до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Також суд враховує, що на виконання судових рішень позивачу військовою частиною НОМЕР_1 було виплачено: індексацію грошового забезпечення; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків нарахування та виплати індексації; одноразову грошову допомогу при звільненні з урахуванням додаткової грошової винагороди; грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Як передбачено ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Частиною першою ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» закріплено, що об`єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру.

Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати (грошового забезпечення), а тому сума індексації повинна бути включена до суми грошового забезпечення при звільненні і виплачена позивачу.

Також, у відповідності до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018, до складу грошового забезпечення, яке мало бути виплачене позивачу при звільненні, підлягала включенню одноразова грошова допомога при звільненні та грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки.

Разом з тим, відповідно до статті 4 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 N 2050-III (далі - Закон N 2050-III), виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Судом встановлено, що виплата компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 було здійснене відповідачем на виконання судових рішень 29.07.2019 в сумі 9894,69 грн та 24.12.2019 в сумі 20240,05 грн, одночасно з виплатою індексації грошового забезпечення. Тому суд вважає, що станом на дату звільнення зі служби 31.01.2018 позивач не набув права на отримання таких сум компенсації втрати частини доходів, оскільки відповідно до положень ст.4 Закону N 2050-III обов`язок роботодавця виплатити суми компенсації виникає у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, тобто в даній ситуації - в липні та грудні 2019 року відповідно.

З урахуванням наведеного, суд не враховує при визначенні суми середнього заробітку, який підлягає відшкодуванню відповідачем за порушення строків розрахунків при звільненні, суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення 9894,69 грн, яка виплачена 29.07.2019, та 20240,05 грн, яка виплачена 24.12.2019.

Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях.

Середньоденний заробіток ОСОБА_1 обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, становить 451,24 грн (а.с.74).

Таким чином, для визначення суми середнього заробітку для виплати позивачу за порушення строків розрахунків при звільненні суд застосовує такий алгоритм.

Позивачу при звільненні виплачено 140838,05 грн. За результатами судового вирішення спорів, на виконання судових рішень відповідач виплатив позивачу суми грошового забезпечення на загальну суму 231702,39 грн (без урахування компенсації втрати частини доходів). Отже, на дату звільнення позивач мав право на виплату грошових коштів в сумі 372540,44 грн, що становить 100% сум, належних до виплати.

1) Щодо виплати індексації грошового забезпечення позивач звернувся до суду з позовною заявою 04.01.2019. Фактична виплата індексації в сумі 37225,67 грн здійснена відповідачем 29.07.2019. Отже, суд враховує термін затримки розрахунку означеної суми з 04.01.2019 по 29.07.2019, що становить 206 календарних днів.

Частка суми заборгованості 37225,67 грн в загальній сумі належних до виплати коштів (372540,44 грн) становить 9,99%.

Середній заробіток за період з 04.01.2019 по 29.07.2019 обраховується: 451,24 х 206 = 92955,44 грн.

Враховуючи приведені вимоги щодо пропорційності задоволення позовних вимог, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку за формулою: 92955,44 х 9,99%, що становить 9286,25 грн.

2) Щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 31.01.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року та недоплаченої різниці одноразової грошової допомоги позивач звернувся до суду з заявою про постановлення окремої ухвали 20.08.2019. Фактична виплата індексації в сумі 44443,45 грн та недоплаченої різниці одноразової грошової допомоги в сумі 63881,25 грн здійснена відповідачем 24.12.2019. Отже, суд враховує термін затримки розрахунку загальної суми заборгованості з означених виплат 108324,7 грн з 20.08.2019 по 24.12.2019, що становить 126 календарних днів.

Частка заборгованості 108324,7 грн в загальній сумі належних до виплати коштів (372540,44 грн) становить 29,08%.

Середній заробіток за період з 20.08.2019 по 24.12.2019 обраховується: 451,24 х 126 = 56856,24 грн.

Враховуючи приведені вимоги щодо пропорційності задоволення позовних вимог, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку за формулою: 56856,24 х 29,08%, що становить 16533,79 грн.

3) Щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням додаткової грошової винагороди позивач звернувся до суду з позовною заявою 16.07.2019. Фактична виплата одноразової грошової допомоги в сумі 71352,9 грн здійснена відповідачем 07.05.2020. Отже, суд враховує термін затримки розрахунку такої суми заборгованості з 16.07.2019 по 07.05.2020, що становить 296 календарних днів.

Частка заборгованості 71352,9 грн в загальній сумі належних до виплати коштів (372540,44 грн) становить 19,15%.

Середній заробіток за період з 16.07.2019 по 07.05.2020 обраховується: 451,24 х 296 = 133567,04 грн.

Враховуючи приведені вимоги щодо пропорційності задоволення позовних вимог, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку за формулою: 133567,04 х 19,15%, що становить 25578,09 грн.

4) Щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 рік позивач звернувся до суду з позовною заявою 09.09.2019. Фактична виплата грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки в сумі 14799,12 грн здійснена відповідачем 21.02.2020. Отже, суд враховує термін затримки розрахунку такої суми заборгованості з 09.09.2019 по 21.02.2020, що становить 165 календарних днів.

Частка заборгованості 14799,12 грн в загальній сумі належних до виплати коштів (372540,44 грн) становить 3,97%.

Середній заробіток за період з 09.09.2019 по 21.02.2020 обраховується: 451,24 х 165 = 74454,6 грн.

Враховуючи приведені вимоги щодо пропорційності задоволення позовних вимог, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку за формулою: 74454,6 х 3,97%, що становить 2955,85 грн.

Таким чином, за порушення відповідачем строків розрахунків при звільненні суд вважає необхідним зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 54353,98 грн (9286,25+16533,79+25578,09+2955,85).

Суд вважає, що із застосуванням наведеного алгоритму розрахунку буде досягнуто справедливого і розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця, з урахуванням всіх істотних обставин справи, які встановлені судом. Суд вважає відсутніми підстави для задоволення позовної вимоги в цій частині судового спору відповідно до визначеного позивачем періоду виникнення заборгованості з 01.02.2018 по 03.12.2019, позаяк такий період не враховує дати фактично проведених відповідачем виплат, а визначена внаслідок обчислення середнього заробітку за такий період сума порушує принцип співмірності розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача, та покладає на відповідача надмірну відповідальність.

Вирішуючи спір в частині позовної вимоги про зобов`язання відповідача одночасно виплатити на користь позивача компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, суд враховує таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 N 44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (далі - Порядок № 44).

Згідно з пунктом 1 Порядку № 44, цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Пунктом 2 Порядку № 44 встановлено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення (пункт 4 Порядку № 44).

Пунктом 5 Порядку № 44 визначено, що грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Територіальні органи Державного казначейства та установи банків провадять за платіжними документами видачу податковим агентам готівки для здійснення одночасно виплати грошового забезпечення та грошової компенсації із сплатою (перерахуванням) в установленому порядку податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення (пункт 6 Порядку № 44).

Згідно з пунктом 8 Порядку № 44, головні розпорядники бюджетних коштів подають Мінфіну і Державній податковій адміністрації звіт про нарахування наростаючим підсумком податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, та виплату грошової компенсації у розрізі регіонів не пізніше ніж до 20 числа місяця, що настає за звітним кварталом, за формою згідно з додатком.

Отже, за змістом наведених вище норм чинного законодавства, компенсація сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до Порядку № 44 виплачується особам, які мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Предметом даного судового спору є виплата позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Така виплата відповідно до приписів статті 117 КЗпП України є мірою відповідальності роботодавця, який несвоєчасно виплатив належні працівникові суми при звільненні. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку не є грошовим забезпеченням, грошовою винагородою чи іншою виплатою, право на які виникло у позивача у зв`язку з виконанням ним обов`язків під час проходження служби. Право позивача на отримання відповідної виплати виникло у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх обов`язків щодо своєчасності та повноти проведення виплат при звільненні військовослужбовця.

За наведеного, суд вважає відсутніми підстави для зобов`язання відповідача одночасно з виплатою середнього заробітку за затримку розрахунку виплатити компенсацію сум податку на доходи фізичних осіб. Тому, в задоволенні позову в цій частині вимог слід відмовити.

Що стосується позовної вимоги про визнання рішення протиправним, суд зазначає таке.

Відповідно до п.п. 1,2 ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

При цьому, за визначенням, наведеним в статті 4 КАС України, 18) нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; 19) індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Суд зазначає, що лист військової частини НОМЕР_1 від 09.06.2020 № 3/419 не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні закону, позаяк не встановлює, не змінює та не припиняє жодних прав чи обов`язків позивача.

Таким чином, позов в означеній частині вимог суд вважає необґрунтованим, а підстави для його задоволення - відсутніми.

З огляду на вище викладене, за результатами судового розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 54353,98 грн (п`ятдесят чотири тисячі триста п`ятдесят три гривні 98 коп).

В решті позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 листопада 2020 року.

Суддя Н.О. Дорошенко