Справа № 380/130/20
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/130/20 пров. № А/857/9631/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Михальської М.Р.,

представника позивача Трофімова Р.В.,

представника відповідача Хирі В.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Гавдик З.В.,

час ухвалення рішення 11:20:34,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 30 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

04 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до 93 Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: визнати неправомірним та скасувати наказ від 29 листопада 2019 року № 337-ОС про виключення старшого прапорщика ОСОБА_1 зі списку особового складу 93 Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України в зв`язку з нездійсненням повного та належного розрахунку за нормами забезпечення у зв`язку з звільненням з військової служби (виключенням з списків особового складу частини); визнати неправомірним не нарахування та невиплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2014 року по 29 листопада 2019 року в розмірі 129923,26 грн та стягнути таку виплату; зобов`язати за час вимушеного прогулу по момент звільнення з військової служби (виключення з списків особового складу частини) нарахувати та виплатити матеріальне та грошове забезпечення, зарахувати вказаний період до календарної вислуги років; визнати неправомірним не нарахування та невиплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки згідно «Переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01 серпня 2012 року за 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки за 42 доби невикористаної додаткової відпустки в день звільнення з військової служби(виключення з списків особового складу частини), та зобов`язати нарахувати та виплатити таку компенсацію; визнати протиправними дії щодо неврахування строку проходження військової служби в органах податкової міліції в період з 22 червня 1995 року по 23 червня 2003 року до строку календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; зобов`язати здійснити донарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50% місячного грошового забезпечення з урахуванням строку проходження військової служби в органах податкової міліції в період з 22 червня 1995 року по 23 червня 2003 року; визнати протиправними дії щодо неврахування строку проходження служби в органах податкової інспекції з 21 вересня 2004 року по 12 вересня 2005 року до строку календарної служби та зобов`язати зарахувати такий строк проходження служби до строку календарної служби; зобов`язати здійснити донарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50% місячного грошового забезпечення з урахуванням строку проходження служби в органах податкової інспекції з 21 вересня 2004 року по 12 вересня 2005 року; визнати протиправним нездійснення виплати грошової компенсації за невикористане речове майно в розмірі 10556,21 грн. в день звільнення з військової служби виключення з списків особового складу частини); зобов`язати здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Виключення зі списків особового складу військовослужбовця, звільненого з військової служби, можливе за умови здачі посади та проведення з ним усіх необхідних розрахунків по грошовому, продовольчому та речовому забезпеченню. При цьому, виключення військовослужбовця зі списків особового складу до проведення усіх необхідних розрахунків дозволяється лише зі згоди такого військовослужбовця. Всупереч вищевказаному, відповідачем не проведено усі розрахунки на день виключення зі списків особового складу, а також безпідставно не враховано строк проходження військової служби в органах податкової міліції в період з 22 червня 1995 року по 23 червня 2003 року та в органах податкової інспекції позивачем з 21 вересня 2004 року по 12 вересня 2005 року до строку календарної вислуги років. Відповідач не нарахував та не виплатив при звільненні з військової служби грошову компенсацію щорічної додаткової відпустки за 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки, індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2014 року по момент звільнення з військової служби (виключення з списків особового складу частини) в розмірі 129923,26 грн., що передбачено чинним законодавством. Також, відповідачем протиправно не включено індексацію грошового забезпечення під час розрахунку грошової допомоги при звільненні. Щодо виплати матеріального та грошового забезпечення за період вимушеного прогулу та зарахування вказаного періоду до календарної вислуги років, зазначає, що у відповідності до пункту 298 та 299 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009, у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби поновлення його на попередній або рівній посаді здійснюється за наказом посадової особи, якій надано право звільнення з військової служби відповідної категорії військовослужбовців, або за наказом посадової особи вищого рівня. У разі незаконного звільнення з військової служби військовослужбовця, який проходив військову службу за контрактом, він підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій, не нижчій ніж попередня, посаді з дня прийняття рішення про поновлення на військовій службі. У разі поновлення військовослужбовця на військовій службі начальник органу Держприкордонслужби, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує в установленому законодавством порядку питання щодо виплати йому грошового забезпечення та видачі матеріального забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення. Зазначений період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і пільговому обчисленні) та до строку вислуги у військовому званні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що виключення позивача зі списків особового складу без розрахунку за всіма видами належного на день звільнення матеріального та грошового забезпечення по суті не суперечить законодавству, оскільки військовослужбовці, яких звільнено з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту, виключаються зі списків особового складу органу Держприкордонслужби в день, що настає за днем закінчення контракту про проходження військової служби. Так особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням, однак у разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець, що не є підставою не виключення із списків особового складу. А тому звільнення позивача було законним, що унеможливлює нарахування та виплату матеріального та грошового забезпечення, зарахування такого періоду до календарної вислуги років, як за час вимушеного прогулу. Щодо індексації грошового забезпечення, то позивачем жодними належними та допустимими доказами не підтверджено заборгованості відповідача перед ним з виплати індексації грошового забезпечення. Також, безпідставними є вимоги про визнання неправомірними не нарахування та невиплату при звільненні та зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за додаткові відпустки згідно із Постановою КМ України за №702, оскільки позивач має право на отримання щорічної додаткової відпустки лише за однією з підстав за його вибором, та отримав компенсацію за 70 днів відпустки, як учасник бойових дій. Щодо врахування строку проходження служби в податковій міліції для визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні, то така служба в податкової міліції не підтверджена записами у трудовій книжці позивача, як і не підтверджено не отримання грошової допомоги при звільненні. Також, твердження про неврахування відповідачем трудової діяльності позивача в органах податкової інспекції в період з 21 вересня 2004 року по 12 вересня 2005 року є безпідставними, оскільки відповідач виплачував надбавку за вислугу років з урахуванням трудової діяльності в органах податкової інспекції за вказаний період. Відповідачем 27 грудня 2019 року після звільнення позивача виплачена позивачу компенсація за не отримане речове майно в розмірі 10397,87 грн, а тому безпідставною є і позовна вимога щодо визнання протиправним нездійснення розрахунку за невикористане речове майно.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що відсутність в Положенні 1115/2009 прямої норми щодо заборони звільнення з військової служби військовослужбовця до здійснення з ним повного розрахунку за всіма видами грошового та матеріального забезпечення не спростовує законність видання такого наказу без здійснення повного розрахунку при звільненні. Отримання грошової допомоги при звільненні з органів податкової міліції підтверджується повідомленням Головного управління ДФС у Львівській області від 11 травня 2018 року № 176/Б-178/10/13-01-05-00-34. Щодо права на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно, то рапорт на видачу такої компенсації був поданий в день звільнення, а тому законодавство не обмежує командира частини в праві реалізації такого рапорту. Згідно п. 1 постанови КМ України від 17 липня 1992 року № 393 строк проходження військової служби в органах податкової інспекції зараховується до строку календарної служби в тому числі і для визначення розміру одноразової грошової допомоги, а тому період з 21 вересня 2004 року по 12 вересня 2005 року підлягає зарахуванню до строку календарної служби позивача та при обчисленні грошової допомоги при звільненні. Додаткова відпустка передбачена для учасників бойових дій не входить до переліку щорічних додаткових відпусток згідно ст. 7, ст. 8 Закону України «Про відпустки», а тому щодо позивача немає обмеження в праві використання лише однієї додаткової відпустки. Також, якщо індексація грошового забезпечення була нарахована і виплачена у відповідний місяць з якого нараховується грошова допомога при звільненні, то вона має бути врахована в розрахунок місячного грошового забезпечення з якого нараховується грошова допомога при звільненні.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що не проведення розрахунків зі звільненою особою не впливає на законність наказу про виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби. Відповідно до архівних відомостей грошового забезпечення позивача протягом 2014-2015 років він отримував індексацію грошового забезпечення. Заборгованості відповідача перед позивачем з виплати індексації грошового забезпечення немає. Індексація грошового забезпечення це механізм підвищення грошових доходів населення, а не складова частина грошового забезпечення, причому виплачується за певних умов, тобто не щомісячно. Позивач набув право на отримання відпустки згідно постанови Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2020 року № 702 за 2014 рік у 2015 році, за який компенсацію отримав, а права на відпустку у 2020 році за 2019 рік не набув у зв`язку із звільненням. Одноразову грошову допомогу при звільненні позивач повинен був отримати у податковій міліції або іншому міністерстві і відомстві до якого він перейшов, у зв`язку з тим, що на той момент така допомога виплачувалася без наявності 10 років вислуги. Згідно наказу від 29 листопада 2019 року № 337-ос вислуга років позивача становить 23 роки 00 місяці 01 день, що не є достатнім для отримання грошової допомоги при звільненні. Також, 27 грудня 2019 року позивачу виплачена компенсація за неотримане речове майно в розмірі 10397,87 грн.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, в своїх поясненнях покликався на доводи в ній викладені.

Представник відповідача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 29 жовтня 2019 року наказом начальника 93 (Мостиського) прикордонного загону Західного Регіонального управління Державної прикордонної служби України за № 302-ос ОСОБА_1 звільнений з військової служби.

29 листопада 2019 року наказом начальника 93 (Мостиського) прикордонного загону Західного Регіонального управління Державної прикордонної служби України за № 337-ос ОСОБА_1 виключений з списків особового складу частини.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Щодо позовних вимог про визнання неправомірним та скасування наказу від 29 листопада 2019 року № 337-ОС про виключення старшого прапорщика ОСОБА_1 зі списку особового складу 93 Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України в зв`язку з нездійсненням повного та належного розрахунку за нормами забезпечення у зв`язку з звільненням з військової служби (виключенням з списків особового складу частини), то колегія суддів зазначає наступне.

Зі змісту позовної заяви слідує, що предметом спору у даній справі, серед іншого, є, зокрема, перевірка правомірності оскаржуваного наказу в частині виключення позивача зі списків особового складу військової частини за умов неповного розрахунку на час такого виключення.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XI (далі - Закон № 2232-XI) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XI, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 3 Закону № 2232-XI правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «;Про Збройні Сили України», «;Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ч. 1 ст. 19 Закону № 2232-XI військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Відповідно до ч. 4 вказаної статті встановлено, що форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону № 2232-XI початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-XI закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно із ч. 9 ст. 26 Закону № 2232-XI звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» від 03 квітня 2003 року № 661-IV (далі - Закон № 661-IV), до особового складу Держприкордонслужби входять військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України.

Частиною 1 ст. 6 Закону № 661-IV визначено, що Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону № 661-IV, комплектування Держприкордонслужби військовослужбовцями і проходження ними військової служби здійснюється на підставі Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а відповідно до частини 2 статті 33 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», за протиправні дії чи бездіяльність військовослужбовці Держприкордонслужби несуть відповідальність згідно із законом. Отже, на військовослужбовців Держприкордонслужби поширюються правові норми, що містяться у Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Порядок проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженим Указом Президента України від 29 грудня 2009 року № 1115/2009 (далі - Положення № 1115/2009).

Згідно з п. 2 Положення № 1115/2009 громадяни проходять військову службу в Держприкордонслужбі в добровільному порядку або за призовом. Громадяни, які проходять військову службу в Держприкордонслужбі, є військовослужбовцями Держприкордонслужби. Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на військовій службі визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (пункт 6 Положення № 1115/2009).

Відповідно до п. 6 Положення № 1115/2009 початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на військовій службі визначено Законом № 2232-XI.

Згідно із п. 7 Положення № 1115/2009 закінченням проходження громадянином військової служби вважається день, зазначений у наказі про виключення військовослужбовця зі списків особового складу Адміністрації Держприкордонслужби чи її розвідувального органу, регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, навчальних закладів, науково-дослідних установ або органів (підрозділів) забезпечення Держприкордонслужби у зв`язку з його звільненням з військової служби в запас або у відставку.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Відповідно до п. 12 Положенням № 1115/2009 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців з державою, зокрема включення їх до списків особового складу органів Держприкордонслужби або виключення з таких списків, присвоєння та позбавлення військових звань, пониження та поновлення у військових званнях, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо, оформлюється письмовими наказами на підставі документів, види та форма яких установлюються Адміністрацією Держприкордонслужби.

Право видавати накази по особовому складу мають Голова Державної прикордонної служби України та згідно з визначеними ним повноваженнями посадові особи з числа його заступників, керівник розвідувального органу Адміністрації Держприкордонслужби, начальники (командири) регіональних управлінь, органів охорони державного кордону, загонів Морської охорони, ректор вищого військового навчального закладу Держприкордонслужби, начальники навчальних центрів, науково-дослідних установ та органів забезпечення, які мають статус юридичної особи і за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище (далі - начальники) (пункт 13 Положення № 1115/2009). Порядок підготовки та видання наказів з питань проходження військової служби встановлюється Адміністрацією Держприкордонслужби.

Відповідно до п. 17 Положення № 1115/2009 контракт про проходження громадянами України військової служби в Держприкордонслужбі - це письмова угода, укладена відповідно до вимог, визначених цим Положенням, між громадянином і державою, від імені якої виступає уповноважений орган Держприкордонслужби, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

Згідно із п. 23 Положення № 1115/2009 перший контракт про проходження військової служби набирає чинності з особами рядового складу, сержантського і старшинського складу та офіцерського складу, які проходять службу за призовом, - з дня видання наказу про прийняття на військову службу за контрактом.

Про дату набрання чинності контрактом у першому і другому його примірниках робиться відповідний запис, яким засвідчується підписом начальника органу Держприкордонслужби, на підставі наказу якого військовослужбовця зараховано до списків особового складу цього органу, та скріплюється гербовою печаткою зазначеного органу Держприкордонслужби. Після укладення контракту кадровим підрозділом в особовій справі військовослужбовця робиться відповідний запис (пункт 25 Положення № 1115/2009).

Контракт є підставою для видання наказу про прийняття громадянина на військову службу за контрактом, про продовження військової служби за новим контрактом, про залишення військовослужбовця на службі понад граничний вік перебування на військовій службі (пункт 31 Положення № 1115/2009).

Отже, з вищевикладеного слідує, що початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, вважається день зарахування до списків особового складу військової частини, а закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що саме таким наказом від 29 листопада 2019 року № 337-ОС позивача звільнено та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Колегія суддів вважає, що посилання позивача на факт не проведення розрахунку за всіма видами забезпечення при виключенні позивача зі списків особового складу, як на підставу для задоволення адміністративного позову, є безпідставними, оскільки законність спірного наказу не може бути чи стояти в залежності від часу розрахунку відповідача з позивачем.

Так, дійсно було порушено строк розрахунку, але сам наказ з юридично-правової точки зору законний, оскільки альтернативних дій відповідача по відношенню до подальшого проходження військової служби позивачем не було, окрім як видати спірний наказ. Відповідач позбавлений був можливості не прийняти відповідний наказ та продовжувати утримувати у штаті та на службі з виконанням відповідних позивачем обов`язків такої служби проти його волі, який виявив бажання припинити службу у зв`язку із закінченням дії контракту.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 820/4141/17.

За таких обставин в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 29 листопада 2019 року № 337-ос слід відмовити.

Щодо позовних вимог про визнання неправомірним не нарахування та невиплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2014 року по 29 листопада 2019 року в розмірі 129923,26 грн та стягнення такої виплати колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 2 частини 4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до частин 2,3 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до частин 1, 5 ст. 2 цього ж Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до ст. 9 вказаного Закону, індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено право громадян на соціальні гарантії.

Відповідно до вказаної статті, Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Відповідно до ст. 19 вказаного Закону, державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України, який своєю постановою №1078 від 17 липня 2003 року затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення.

Відповідно до пункту 1-1 Порядку підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи в тому числі військовослужбовців.

Пунктом 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Отже, відповідач, виключаючи позивача зі списків особового складу, зобов`язаний був провести з ним розрахунок у повному обсязі, включаючи виплату індексації грошового забезпечення за весь період проходження військової служби.

З матеріалів справи слідує, що 1 листопада 2018 року ОСОБА_1 уклав контракт з начальником Львівського прикордонного загону про проходження військової служби в Державній прикордонній службі України строком на 1 рік з 01 листопада 2018 року до 31 жовтня 2019 року.

Судом встановлено, що позивач прибув для проходження служби до Мостиського прикордонного загону з Львівського прикордонного загону та був призначений на посаду 31 липня 2019 року на підставі наказу начальника 93 прикордонного загону №207- ос.

Відповідно до наказу начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України № 307-ОС від 01 листопада 2019 року продовжено термін військової служби за контрактом до закінчення щорічної основної відпустки.

Як зазначено вище, 29 листопада 2019 року наказом начальника 93 (Мостиського) прикордонного загону Західного Регіонального управління Державної прикордонної служби України за № 337-ос ОСОБА_1 виключений з списків особового складу частини.

Згідно архівної відомості № 1 (а.с.64 на звороті) та довідки про суми виплаченої індексації (а.с.65) слідує, що виплата відповідачем індексації грошового забезпечення за період з грудня 2018 року по листопад 2019 року була здійснена в листопаді грудні 2019 року в сумі 1784,72 грн.

Стосовно позовних вимог про визнання бездіяльності відповідача протиправною щодо непроведення виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2014 року по листопад 2018 року та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період то на думку, колегії суддів до задоволення такі не підлягають, оскільки з 01 листопада 2018 року (дата укладення контракту) позивача було зараховано до списку особового складу загону, а відтак вказані позовні вимоги мають бути заявлені до того органу, де в період з 01 січня 2014 року по листопад 2018 року позивач проходив військову службу.

Щодо зобов`язання здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення колегія суддів зазначає, що і в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки судом апеляційної інстанції надана оцінка законності проведення індексації належних позивачу виплат і такі висновки не було спростовано позивачем в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання за час вимушеного прогулу по момент звільнення з військової служби (виключення з списків особового складу частини) нарахувати та виплатити матеріальне та грошове забезпечення, зарахувати вказаний період до календарної вислуги років, то колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що оскаржуваний наказ відповідача в частині припинення контракту та звільнення з військової служби позивачем не оскаржується, відтак правові підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про нарахування та виплату грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та зарахування вказаного періоду до календарної вислуги років відсутні, оскільки відсутній факт вимушеного прогулу.

Щодо визнання неправомірним не нарахування та невиплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки згідно «Переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 702 від 01 серпня 2012 року за 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роки за 42 доби невикористаної додаткової відпустки в день звільнення з військової служби (виключення з списків особового складу частини), та зобов`язати нарахувати та виплатити таку компенсацію колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно з статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 180 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено право військовослужбовців на відпустки, порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них.

Відповідно до частини 4 статті 10-1 вказаного Закону військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Відповідно до пункту 12 Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 серпня 2012 року № 702, якщо військовослужбовець проходив службу в різних умовах, на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на щорічну додаткову відпустку різної тривалості, підрахунок часу виконання обов`язків військової служби проводиться окремо за кожною умовою (посадою).

У разі коли військовослужбовець має право на додаткову відпустку за різними підставами, надання такої відпустки проводиться за однією з них за бажанням військовослужбовця.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що військовослужбовець має право на отримання щорічної додаткової відпустки за однією з підстав за його вибором та у разі її невикористання має право на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до наказу № 337-ос від 29 листопада 2019 року, архівної відомості грошового забезпечення за 2019 рік та відомості Приватбанку від 05 грудня 2019 року, 05 грудня 2019 року йому було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 24907,37 гривень.

З огляду на викладене, враховуючи використання позивачем, як учасником бойових дій, права на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість здійснення йому, як військовослужбовцеві, нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої частиною 4 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», позаяк таким правом він уже скористався.

Покликання ОСОБА_1 на позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 21 серпня 2019 року в справі № Пз/9901/4/19 (№ 620/4218/18), є помилковим, оскільки питання про можливість компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як військовослужбовцеві та водночас учаснику бойових дій у вказаній справі не досліджувалось.

Вищенаведене дає підстави для висновку про необґрунтованість позовних вимог в цій частині та відсутність підстав для їх задоволення.

Стосовно позовних вимог щодо визнання протиправними дій щодо неврахування строку проходження військової служби в органах податкової міліції в період з 22 червня 1995 року по 23 червня 2003 року до строку календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та зобов`язання здійснити донарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50% місячного грошового забезпечення з урахуванням строку проходження військової служби в органах податкової міліції в період з 22 червня 1995 року по 23 червня 2003 року колегія суддів зазначає наступне.

Порядок виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби визначений Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженою наказом МВС від 25 червня 2018 року № 558.

Частиною 9 цієї Інструкції визначено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу жінкою-військовослужбовцем, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше (у цьому та інших пунктах цієї глави мається на увазі наявність календарної вислуги років).

Пунктом 4 частини 9 Інструкції передбачено, що військовослужбовцям у разі повторного їх звільнення зі служби грошова допомога, передбачена пунктами 1, 2 цієї глави, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої одноразової грошової допомоги.

Строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей».

З матеріалів справи слідує, що з 21 червня 1995 року позивач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ з подальшим відрядженням для проходження служби у ДПА у Львівській області, та 20 червня 2003 року був звільнений з органів податкової міліції ДПА України.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначає про те, що факт не набуття права на виплату грошової допомоги при звільненні (в даному випадку 20 червня 2003 року дата звільнення позивача з органів податкової міліції) в силу пункту 4 частини 9 Інструкції дає підстави для виплати такої допомоги на час звільнення з Мостиського прикордонного загону.

Даючи оцінку таким доводам позивача колегія суддів зазначає про те, що у разі якщо особа, при попередньому звільненні набула право на отримання грошової допомоги, такий період не враховується при виплаті грошової допомоги при наступному звільненні.

Крім того, встановлення факту набуття права на отримання грошової допомоги при попередньому звільненні необхідно аналізувати за законодавством, яке діяло при попередньому звільненні.

Відтак, для встановлення права на отримання грошової допомоги підлягають застосуванню норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що діяли на момент звільнення позивача з Мостиського прикордонного загону у 2019 році, з урахуванням норм цього Закону, які діяли на момент звільнення з органів податкової міліції станом на 20 червня 2003 рік.

Статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на момент звільнення позивача з податкової міліції) та іншого міністерства і відомства до якого він перейшов, було встановлено, що пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ».

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, при звільненні з військової служби за вислугою строку служби, віком, станом здоров`я, у зв`язку зі скороченням штатів або з організаційними заходами в разі неможливості використання на службі виплачується грошова допомога у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Військовослужбовцям, звільненим з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, грошова допомога, передбачена цим пунктом, не виплачується.

З матеріалів справи слідує, що з 21 червня 1995 року позивач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ з подальшим відрядженням у для проходження служби у ДПА у Львівській області, та 20 червня 2003 року був звільнений з органів податкової міліції ДПА України.

Колегія суддів зазначає, що записами в трудовій книжці підтверджується той факт, що позивач був звільнений з військової служби, а відтак у нього виникло право на виплату грошової допомоги при звільненні в силу норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Суд зазначає, що факт набуття чи ненабуття позивачем права на виплату одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні, відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є ключовим при вирішенні питання зарахування періоду попередньої служби для розрахунку одноразової грошової допомоги у разі повторного звільнення військовослужбовця з військової служби.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 640/3835/19.

Твердження позивача про те, що він не був звільнений з військової служби, а відтак не набув права на виплату грошової допомоги при звільненні, оскільки був переведений до іншого відомства спростовується записами в трудовій книжці, згідно якої, він був звільнений з органів податкової міліції ДПА у Львівській області 20.06.2003 року (наказ виданий 23 червня 2003 року), прийнятий на роботу 01 липня 2003 року у ТОВ «Мотель - міст».

Також колегія суддів вважає неналежним доказом довідку Городоцької об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Львівській області № 440/7/13-16-05-00 від 05 травня 2018 року з огляду на те, що інформація зазначена у такій довідці не узгоджується з записами у трудовій книжці ОСОБА_1 .

Викладене свідчить про те, що відповідач правомірно нарахував та виплатив позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за повних 13 календарних років служби.

За таких обставин, в задоволенні таких позовних вимог слід відмовити.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій щодо неврахування строку проходження служби в органах податкової інспекції з 21 вересня 2004 року по 12 вересня 2005 року до строку календарної служби та зобов`язати зарахувати такий строк проходження служби до строку календарної служби та зобов`язання здійснити донарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої статтею 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 50% місячного грошового забезпечення з урахуванням строку проходження служби в органах податкової інспекції з 21 вересня 2004 року по 12 вересня 2005 року.

Додатком 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», встановлено розміри надбавки за вислугу років військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу. За наявності вислуги років від 20 до 25 років виплачується надбавка в розмірі 45 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням, тобто розмір надбавки збільшується при наявності 5, 10, 15, 20, 25 років (23 роки не впливають на виплату надбавки, виплата здійснюється за наявності 20 років).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ні Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», ні Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року N 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей» не передбачено виду військової служби або трудової діяльності пов`язаної з податковою інспекцією.

Судом першої інстанції також вірно звернено увагу на те, що відповідно до наказу ДПА у Львівській області від 12 вересня 2005 року №47-0 позивача було звільнено з ДПА згідно з пунктом 2 статті 36 КЗпП України, а відтак трудова діяльність в органах податкової інспекції в період з 21 вересня 2004 року по 12 вересня 2005 року не зараховується до військової вислуги років.

Відповідно позовні вимоги про визнання протиправними дій, щодо неврахування трудової діяльності в органах податкової інспекції в період з 21 вересня 2004 року по 12 вересня 2005 року та зобов`язання здійснити донарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням трудової діяльності в органах податкової інспекції в цей же період задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним нездійсненням виплати грошової компенсації за невикористане речове майно в розмірі 10556,21 грн в день звільнення з військової служб виключення з списків особового складу частини) колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із п. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Нормами статті 9-1 цього ж Закону визначено, що речове забезпечення здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно:

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі:

звільнення з військової служби;

загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

В судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що 25 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з рапортом на ім`я начальника Мостиського прикордонного загону щодо виплати компенсації за неотримане речове майно.

27 грудня 2019 року позивачу виплачена компенсація за неотримане речове майно в розмірі 10397,87 грн. Підставою для такої виплати грошової компенсації було звільнення військовослужбовця з військової служби та подання ним рапорту.

Таким чином, позовна вимога щодо визнання протиправним нездійснення розрахунку за невикористане речове майно не підлягає задоволенню, оскільки 27 грудня 2019 року позивачу виплачена компенсація за не отримане речове майно в розмірі 10397,87 грн.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 червня 2020 року у справі № 380/130/20 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 23 листопада 2020 року.