Справа № 260/2180/20
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2020-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 260/2180/20 пров. № А/857/11373/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Кухтея Р. В., Іщук Л. П.;

за участю секретаря судового засідання Гром І. І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року у справі № 260/2180/20 (головуючий суддя Гебеш С. А., м. Ужгород, час оголошення рішення суду 09:30 год) за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання протиправними та скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

03 червня 2020 року Закарпатським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання протиправними та скасування постанов № 50600379 від 14 травня 2020 року про стягнення виконавчого збору та № 62081912 від 14 травня 2020 року, № 62082248 від 14 травня 2020 року про відкриття виконавчого провадження.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що відповідно до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми. Однак, державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувана присуджених сум за виконавчим листом № 2-1211/11. Отже, оскільки фактично за виконавчим листом не стягнуто кошти, у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 60990,26 грн, а постанова про стягнення виконавчого збору та постанови про відкриття провадження щодо стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправною та скасовано постанову заступника начальника Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 14 травня 2020 року ВП № 50600379 про стягнення виконавчого збору.

Визнано протиправною та скасовано постанову заступника начальника Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 14 травня 2020 року ВП № 62081912 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору у сумі 60990,26 грн.

Визнано протиправною та скасовано постанову заступника начальника Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 14 травня 2020 року ВП № 62082248 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення витрат виконавчого провадження у сумі 774 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) за рахунок його бюджетних асигнувань судові витрати у розмірі 2522,40 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем Ужгородським міським відділом Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що суд першої інстанції застосував нечинну норму Закону України «Про виконавче провадження», що призвело до неправильного вирішення спору. На момент винесення оскаржених постанов (14 травня 2020 року) діяла норма ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до якої, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Крім того, суд першої інстанції скасував постанову про відкриття виконавчого провадження від 14.05.2020 № 620822248 щодо стягнення витрат виконавчого провадження не навівши жодного обгрунтування її протиправності.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, тому відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 вересня 2011 року у справі № 2п-1375 10 задоволено частково позов ТОВ «ОТР Факторинг Україна» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості в розмірі 608082,69 грн., витрати на ІТЗ розгляду справи в розмірі 120 грн. та 1700 грн. державного мита.

21 червня 2013 року Ужгородським міськрайонним судом на підставі рішення від 19 вересня 2011 року у справі № 2п-1375 10 видано виконавчий лист № 2-1211/11.

14 травня 2020 року заступником начальника Ужгородського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) винесено постанову № 50600379 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі заяви стягувача. Даною постановою ТОВ «ОТР Факторинг Україна» повернуто виконавчий лист № 2-1211/11.

Одночасто з винесенням постанови про повернення виконавчого документа № 50600379 стягувачу, 14 травня 2020 року заступником начальника Ужгородського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) винесено постанови № 62081912 від 14 травня 2020 року про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 60990,26 грн, № 62082248 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження у сумі 774,69 грн та № 50600379 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 60990,26 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ (набув чинності 05 жовтня 2016 року) (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині першій статті 5 Закону № 1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 18 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами частини п`ятої статті 26 Закону № 1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною третьою статті 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1 - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 74 Закону № 1404-VІІІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Пунктом восьмим Розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (далі - Інструкція №512/5) встановлено, що виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

Розрахунок нарахування виконавчого збору обчислюється державним виконавцем в автоматизованій системі виконавчого провадження та долучається до матеріалів виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1,3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону №1404-VІІІ, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону №1404-VІІІ), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону №1404-VІІІ, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом №1404-VІІІ та Інструкцією з організації примусового виконання рішень.

Стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що на час винесення оскаржених постанов від 14 травня 2020 року № 50600379, № 62081912 та № 62082248 чинною була редакція частини другої статті 27 Закону № 1404, відповідно до якої виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Виходячи з наведеного, колегія суддів не погоджується з посиланням позивача на те, що виконавчий збір стягується лише за фактичного стягнення державним виконавцем коштів чи вчиненням ним дій, які призвели до стягненню з боржника сум заборгованості.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що частина друга статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції № 1404-VIII, згідно якої стягненню підлягає виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, втратила чинність 28 серпня 2018 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03 липня 2018 року, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, у частині другій статті 27 Закону № 1404-VIII слова «фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» замінено словами «підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Таким чином, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню. Оскаржувані постанови винесено 14 травня 2020 року, а тому застосування до них судом першої інстанції частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII в редакції до 28 серпня 2018 року є безпідставним.

Окремо слід зазначити, що судом першої інстанції безпідставно визнано протиправною та скасовано постанову заступника начальника Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 14 травня 2020 року ВП № 62082248 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення витрат виконавчого провадження у сумі 774 грн. Так, скасовуючи дану постанову суд першої інстанції не навів підстав для її скасування та не зазначив підстави для визнання даної постанови протиправною.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються, зокрема, з стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Таким чином, заступник начальника Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) правомірно виніс постанову від 14 травня 2020 року ВП № 62082248 про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення витрат виконавчого провадження у сумі 774 грн, а отже відсутні підстави для її скасування.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що постанови від 14 травня 2020 року № 50600379, № 62081912 та № 62082248 винесені відповідно до норм статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження», прийняті на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України «Про виконавче провадження», а тому відсутні підстави для їх скасування.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 241, 250, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року у справі № 260/2180/20 скасувати та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Ужгородського міського відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання протиправними та скасування постанов № 50600379 від 14 травня 2020 року, № 62081912 від 14 травня 2020 року та № 62082248 від 14 травня 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
Л. П. Іщук
Повне судове рішення складено 20.11.2020