Справа № 500/2813/20
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 500/2813/20 пров. № А/857/13129/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Гудима Л.Я., Ільчишин Н.В.

за участі секретаря судового засідання: Стельмах П.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Тернопільської міської ради,

на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року (суддя - Чепенюк О.В., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м.Тернопіль, дата складання повного тексту - 15.10.2020 року),

у справі №500/2813/20 за адміністративним позовом Тернопільської міської ради до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ),

про скасування постанови,

встановив:

У вересні 2020 року позивач Тернопільська міська рада звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), в якому просив скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про стягнення виконавчого збору від 14.09.2020 ВП №62995581.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 замінено відповідача Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) на належного - Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).

Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на адміністративний позов, просив відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову повністю.

З цим рішенням суду першої інстанції від 15.10.2020 року не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду винесене з невірним та неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що положення статті 63 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, які визначають порядок виконання рішень немайнового характеру, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, не передбачають необхідності вчинення державним виконавцем в розумінні статті 10 цього Закону заходів, спрямованих на примусове виконання рішень, які не можуть бути виконані без участі боржника, та, як наслідок, безумовного стягнення з боржника виконавчого збору. Отож вважає, що виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією за невиконання рішення суду, а платою за вчинення органами державної виконавчої служби дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документа. Вказує апелянт, що оскільки виконання судового рішення у справі №500/642/20 по суті державним виконавцем не вчинялось будь-яких дій, які б свідчили про реалізацію заходів примусового виконання рішення в розумінні статті 10 Закону №1404-VІІІ, тому стягнення з позивача виконавчого збору є безпідставним. Також вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив посилання міської ради на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду 11 березня 2020 року справа №2540/3203/18, згідно якої виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення. Також апелянт вказує, що Тернопільська міська рада вчиняє ряд визначених законодавством дій спрямованих на добровільне виконання судового рішення №500/642/20 та розпочала процедуру підготовки відповідного проекту рішення про надання дозволу на складання проекту землеустрою.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення суду від 15.10.2020 року та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задоволити.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №500/642/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2020, визнано протиправним та скасовано рішення Тернопільської міської ради від 07.02.2020 №7/46/67 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,10 га за адресою вул.Новий Світ (гр.Гук А.Б. та інші)" та зобов`язано Тернопільську міську раду на своєму черговому засіданні розглянути звернення про надання дозволу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею до 0,10 га кожному, за адресою: м.Тернопіль, вул. Новий Світ , для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд, та прийняти рішення про надання дозволів на розробку проєктів землеустрою.

Тернопільським окружним адміністративним судом 25.08.2020 на виконання вищевказаного судового рішення у справі №500/642/20 видано виконавчий лист, боржником у якому є Тернопільська міська рада (а.с. 26).

З метою примусового виконання виконавчого листа у цій справі за заявою стягувача ОСОБА_5 (а.с. 25) старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі - державний виконавець) Дубчак М.З. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 14.09.2020 ВП №62995581 (а.с. 28). У пункті 2 вказаної постанови зазначено про необхідність боржнику виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. У пункті 3 постанови вказано: стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 20000 грн..

Також 14.09.2020 державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору ВП №62995581, згідно якої з боржника Тернопільської міської ради стягнуто виконавчий збір у розмірі 20000 грн. (а.с. 30).

Не погоджуючись з прийнятою постановою державного виконавця про стягнення виконавчого збору, позивач звернувся з позовом до суду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі також Закон №1404-VIII).

За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.26 Закону №1404-VIII, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно із ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 5 ст.26 Закону №1404-VIII унормовано, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Таким чином, примусове виконання рішення розпочинається з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, під час якого визначається виконавчий збір.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Положеннями вказаної статті визначено виключний перелік підстав за яких виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Частиною 4 статті 27 Закону №1404-VIII (в редакції Закону №2475-VIII від 03.07.2018) встановлено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

У пункті 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерством юстиції України від 02.04.2012 №512/5 закріплено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону. Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору. Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Аналізуючи положення статей 26, 27 Закону №1404-VIII суд дійшов висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, відтак одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому необхідно зауважити, що стягнення виконавчого збору не є правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження та на момент відкриття виконавчого провадження виконавець не зобов`язаний володіти будь-якою інформацією від боржника щодо виконання судового рішення, оскільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження Законом №1404-VІІІ не передбачено.

У Законі №1404-VIII передбачено випадки, коли виконавчий збір не стягується (ч.5 ст.27), а також умову, за якої виконавчий збір не підлягає стягненню (якщо відсутні визначені законом підстави для звільнення від його сплати).

В останньому випадку йдеться про частину 9 статті 27 Закону №1404-VIII, за якою виконавчий збір не стягується, якщо рішення виконано до того, як відкрито виконавче провадження (відповідно розпочато примусове виконання рішення).

Питання про закінчення виконавчого провадження, та, відповідно, про стягнення виконавчого збору (постанова про стягнення якого є окремим виконавчим документом), державний виконавець вирішує під час виконавчого провадження, якщо з`ясує, що для цього є відповідні підстави.

Отже, стягнення з боржника виконавчого збору під час відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України.

При цьому стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, наведеними у постановах від 23 січня 2019 року у справі №703/1086/17, 28 квітня 2020 року у справі №480/3452/19 та від 21.05.2020 у справі №336/2056/17.

З урахуванням такого у боржника виникає обов`язок щодо невідкладного повідомлення державного виконавця про виконання рішення суду або про причини його невиконання.

Матеріалами справи встановлено, що на дату відкриття виконавчого провадження ВП №62995581 Тернопільською міською радою не було добровільно виконано рішення суду у справі №500/642/20 від 18.05.2020, яке 29.07.2020 набрало законної сили та підлягало виконанню, відтак у державного виконавця не було законних підстав для того, щоб не вирішувати питання про стягнення виконавчого збору за вказаним виконавчим документом.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно врахував, що ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.09.2020 у справі №500/642/20 заяву Тернопільської міської ради про відстрочення виконання судового рішення від 18.05.2020 у справі №500/642/20 задоволено частково, відстрочено виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №500/642/20 з 30.09.2020 до закінчення наступної сесії Тернопільської міської ради (а.с. 35-зв.). Вказані обставини стали підставою для зупинення виконавчого провадження, проте, такі не впливають на правомірність винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору від 14.09.2020 року.

Таким чином, спростовуються доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення з позивача як боржника у ВП №62995581 виконавчого збору з виконання судового рішення у справі №500/642/20 у зв`язку з невчиненням державним виконавцем будь-яких дій, які б свідчили про реалізацію заходів примусового виконання рішення в розумінні статті 10 Закону №1404-VІІІ.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними покликання скаржника й на те, що ним вживаються заходи, спрямовані на виконання судового рішення в добровільному порядку, та необхідність певного періоду часу для його виконання з огляду на визначену процедуру надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки у встановлений законом строк для добровільного виконання рішення, підтвердження повного його виконання до початку відкриття провадження з примусового виконання рішення суду у справі №500/642/20 позивачем не надано, відтак, державним виконавцем правомірно розпочато примусове виконання виконавчого документа та стягнуто виконавчий збір.

Посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 2540/3203/18 апеляційний суд відхиляє, оскільки вона не містить правової позиції щодо застосування норм права у правовідносинах, що є подібними до тих, які є у даній справі, оскільки спір в розглядуваній Великою Палатою Верховного Суду справі виник у зв`язку з невизначеністю правового режиму застосування судами частини другої статті 27 та частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа), а у вказаній справі розглядається порядок застосування статті 27 Закону №1404-VIII щодо стягнення виконавчого збору на стадії відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого документу немайнового характеру.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приймаючи постанову про стягнення виконавчого збору від 14.09.2020 в межах виконавчого провадження №62995581, старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) діяв правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору скасуванню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Тернопільської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі №500/2813/20 за адміністративним позовом Тернопільської міської ради до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про скасування постанови - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Л. Я. Гудим
Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 23.11.2020 року