Справа № 260/196/19
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2020-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 260/196/19

адміністративне провадження № К/9901/9351/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В

суддів: Жука А.В., Калашнікової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану її адвокатом Лучинець Олександром Вацлавовичем

на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року (головуючий суддя - Попко Я.С., судді: Сеник Р.П., Хобор Р.Б.)

у справі №260/196/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

I. РУХ СПРАВИ

1. У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №06-19 від 31 січня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішення про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту створює для неї загрозу повернення до країни громадянської належності, де їй загрожує небезпека, оскільки вона є донькою одного із засновників Партії ісламського відродження Таджикистану, яка переслідується владою Таджикистану. На підтвердження обґрунтованого побоювання переслідування за політичні погляди та релігійні переконання надала документальне підтвердження, а саме: лист Партії Ісламського Відродження Таджикистану, однак міграційна служба знехтувала наявними доказами. Тому просить визнати рішення про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним, скасувати його та зобов`язати повторно розглянути питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 31 січня 2019 року №06-19 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

4. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нову, якою в задоволенні позову відмовлено.

5. Не погодившись з постановою апеляційного суду, позивачка звернулася з касаційною скаргою в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати, і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

6. У відзиві на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на законність рішень апеляційного суду, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

7. Судами встановлено, що що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Республіки Таджикистан, відповідно до національного паспорта НОМЕР_1 .

8. 8 серпня 2018 року позивач легально прибула літаком до України. 9 серпня 2018 року позивач звернулася до органу державної міграційної служби у Київській області із заявою -анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. До вказаної заяви позивачем додано лист (з перекладом) Партії Ісламського Відродження Таджикистану від 26 квітня 2018 року №00753/2018 щодо факту родинних зв`язків з одним із засновників ПІВТ, а саме: ОСОБА_2 .

9. Відповідно до заяви-анкети від 9 серпня 2018 року ОСОБА_1 вказала, що причиною її виїзду з країни постійного проживання були серйозні погрози для життя через те, що вона є донькою одного із засновників партії Ісламського Відродження та у зв`язку з чим вона та її сім`я переслідуються владою Таджикистану. Також вказала, що є членом партії Ісламського Відродження.

10. Із протоколу співбесіди позивача від 21 серпня 2018 року №2018КV0171 видно, що позивач повідомила, що виїхала із Таджикистану в 2015 році разом з дітьми до Туреччини. В 2017 році виїхала до Тегерану . В червні 2018 року позивач із сім`єю транзитом через Туреччину виїхала в Мінськ (Білорусь). Із Мінська позивач з сім`єю поїхали в м. Брест, на кордон з Польщею, однак у Польщу їх не пустили. 18 червня 2018 року вилетіли з Білорусії транзитом через Туреччину в Тегеран. 8 серпня 2018 року позивач разом із сім`єю легально прибули літаком в Україну та звернулися із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до управління ДМС України в Київській області. Підставою звернення до органу міграційної служба вказує те, що вона є донькою одного із засновників Партії Ісламського Відродження Таджикистану (ПІВТ) ОСОБА_4 , який переслідується та знаходиться в розшуку Комітету Національної безпеки Таджикистану під номером 1133. В 2008 році її батько виїхав з Таджикистану. Зазначила, що вона є членом партії та що члени ПІВТ переслідуються в Таджикистані.

11. У зв`язку із зміною місця проживання з Київської області на Закарпатську область особову справу ОСОБА_1 взято на облік Головним управлінням ДМС в Закарпатській області.

12. 23 листопада 2018 року із позивачем проведено повторну співбесіду. Під час співбесіди позивач надала сімейні фотографії із зображенням батька - одного із засновників ПІВТ ОСОБА_4 .

13. Таким чином, позивач, як шукач притулку в Україні, свої побоювання пов`язує стати жертвою переслідувань з боку органів влади Таджикістану за політичні переконання, як член родини члена одного із засновників забороненої та визнаної екстремістською Партії ісламського відродження Таджикистану.

14. Відповідно до висновку Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30 листопада 2018 року №2018КV0171 належність заявниці до членів сім`ї особи, яка є членом Партії ісламського відродження Таджикистану залишається недоведеним. Відтак, за результатами розгляду справи ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також статті 1 Женевської конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу 1967 року, статтями 2,3 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зроблено висновок, що доцільно громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15. Рішенням ДМС України від 31 січня 2019 року №06-19 «Про відмову в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи №2018КV0171 громадянки Республіки Таджикистану підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, підтримуючи письмовий висновок ГУ ДМС в Закарпатській області ОСОБА_1та її малолітній дитині відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

16. Повідомленням ГУ ДМС в Закарпатській області №4.4/5 від 13 лютого 2019 року позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17. Вважаючи зазначене рішення протиправним, позивачка звернулася з вказаним позовом до суду.

IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

18. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що позивачка на підтвердження фактичних даних, повідомлених під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту надала наступні докази: оригінал паспорту; лист від представника ПІВТ щодо факту родинних зв`язків з одним із засновників ПІВТ, а саме ОСОБА_2 ; фотографії заявниці з батьком та відеозвернення батька ОСОБА_4 . Відповідно до листа голови Партії Ісламського відродження Таджикистану від 26 квітня 2019 року №00753/2018 ОСОБА_1, громадянка Таджикистану є донькою ОСОБА_2 , одного із п`яти засновників ПІВТ. У вказаному листі також зазначено, що родичі активістів і членів ПІВТ переслідуються у Таджикистані.

19. Суд першої інстанції звернув увагу, що відповідачем факт родинних зв`язків позивача з одним із засновників ПІВТ не спростовано. В той же час, за відомостями МЗС України Верховний суд Таджикистану своїм рішенням від 29 вересня 2015 року заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВИ були засуджені на десятки років ув`язнення. Слід зазначити, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії «за недонесення».

20. Проте, відповідачем не проаналізовано інформацію щодо ситуації у Таджикистані та не прийнято до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців міжнародного суспільства. Відтак, проведений аналіз фактів щодо ОСОБА_1 , її родинних зв`язків з членом Партії Ісламського Відродження Таджикистану, можливості її переслідування, інформації щодо країни походження та можливості повернення позивачки до Таджикистану є неповним та необ`єктивним.

21. Крім того, позивачка зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти, що були в її розпорядженні надані відповідачу, твердження заявниці є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за її справою. Позивачка подала свою заяву про міжнародний захист, як тільки дізналася про можливість подання такої заяви в Україні, не намагалася у незаконний спосіб перетнути кордон, отже її доводи заслуговують довіри, а відповідачем не доведено протилежного.

22. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що приймаючи спірне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31 січня 2019 року № 06-19, відповідач не надав належну оцінку зазначеним позивачкою обставинам та наданим доказам, не проаналізував належним чином повідомлену заявником інформацію, а також не здійснив дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачкою, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

23. Апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

24. Позивачкою не доведено жодного конкретного факту про можливі утиски щодо неї в країні походження, не надано фактів недозволеного поводження відносно себе або близьких членів сім`ї, не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами.

25. Крім того, апеляційний суд зазначив про відсутність фактів, які б підтверджували можливість застосування до позивачки смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

26. Апеляційний суд дійшов висновку, що побоювання позивачки щодо її можливого переслідування в Республіці Таджикістан є її власними припущеннями, оскільки інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачкою, ґрунтується виключно на її особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження, позивачкою не надано відомостей про її утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у неї склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

27. У своїй касаційній скарзі, не погоджуючись з рішенням апеляційного суду скаржник вказує на незастосування судом при прийнятті рішення позиції Верховного Суду викладену в аналогічних справах.

28. Скаржник вважає, що апеляційний суд не в повній мірі застосував норми матеріального права, а ті норми матеріального права які застосував неправильно витлумачив, що призвело до необґрунтованого рішення.

29. Крім того, апеляційний суд не надав оцінки доводам та поясненням позивачки викладених у відзиві на апеляційну скаргу щодо неточностей на які посилався відповідач та надуманих висновків щодо підстав виїзду із Таджикистану і проживання у третіх країнах, і які апеляційний суд застосував при винесенні рішення.

30. Не дослідивши наявні докази та не правильно встановивши обставини справи апеляційний суд дійшов до помилкового висновку з урахуванням пункту 80 Керівництва УВКБ ООН, що позивач не має підстав для захисту за конвенційною ознакою «політичні переконання».

31. На думку скаржника суд апеляційної інстанції взагалі не взяв до уваги дискримінацію у Таджикистані, і побоювання позивачки переслідування та дискримінації, як жінки мусульманки, що є другою конвенційною ознакою «релігія».

32. У відзиві на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на законність рішення суду апеляційної інстанції, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

33. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за необхідне зазначити таке.

34. За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

35. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 8 липня 2011 року №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI).

36. Відповідно до частини першої статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

37. Частиною другою статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

38. Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

39. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

40. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

41. Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

42. Також слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою.

43. Разом з тим, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

44. Аналогічна правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду викладеною у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №420/6339/18.

45. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

46. Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

47. Відповідно до пунктів 196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, обов`язок надавати докази лежить на заявнику, однак, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Проте, навіть цей незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися занадто буквально, через складність зробити це в тій ситуації, в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.

48. Як встановлено судом першої інстанції, позивачка на підтвердження фактичних даних, повідомлених під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту надав наступні докази: оригінал паспорту; лист від представника ПІВТ щодо факту родинних зв`язків з одним із засновників ПІВТ, а саме ОСОБА_2 ; фотографії заявниці з батьком та відео-звернення батька ОСОБА_4 .

49. Відповідно до листа голови Партії Ісламського відродження Таджикистану від 26 квітня 2019 року №00753/2018 ОСОБА_1, громадянка Таджикистану є донькою ОСОБА_2 , одного із п`яти засновників ПІВТ. У вказаному листі також зазначено, що родичі активістів і членів ПІВТ переслідуються у Таджикистані.

50. Як вбачається із висновку Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 30 листопада 2018 року №2018KV0171 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, він містить посилання на вищевказаний лист голови Партії Ісламського відродження Таджикистану, однак не містить оцінки наведеній у листі інформації.

51. При цьому відповідачем факт родинних зв`язків позивача з одним із засновників ПІВТ не спростовано.

52. Крім того, як вбачається із висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту він зроблений, в тому числі і на підставі матеріалів по країні походження (Таджикистан), зокрема матеріалів, що надані регіональним Представництвом УВКБ ООН у справах біженців в Україні, Міністерства закордонних справ України, сектором збору та аналізу інформації по країнах походження Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України, однак такі матеріали в особовій справі позивача відсутні.

53. В той же час, за відомостями МЗС України Верховний суд Таджикистану своїм рішенням від 29 вересня 2015 року заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВИ були засуджені на десятки років ув`язнення. Слід зазначити, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії "за недонесення".

54. У 2015 році Управління Верховного комісарі ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини у Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ.

55. Крім того, судом першої інстанції було досліджено декілька офіційних джерел у засобах масової інформації, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_2 в яких вказано про те, що відбувається переслідування громадян Таджикистану, які були прихильниками Партії ісламського відродження Таджикистану.

56. Проте, як зазначив суд першої інстанції відповідачем не проаналізовано інформацію щодо ситуації у Таджикистані та не прийнято до уваги зазначені позиції з приводу біженців міжнародного суспільства.

57. З огляду на наведене, Верховний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що проведений аналіз фактів щодо ОСОБА_1 , її родинних зв`язків з членом Партії Ісламського Відродження Таджикистану, можливості її переслідування, інформації щодо країни походження та можливості повернення позивача до Таджикистану є неповним та необ`єктивним.

58. Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивач зробила реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти, що були в її розпорядженні надані відповідачу, твердження заявниці є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за її справою. Позивачка подала свою заяву про міжнародний захист, як тільки дізналася про можливість подання такої заяви в Україні, не намагалася у незаконний спосіб перетнути кордон, отже її доводи заслуговують довіри, а відповідачем не доведено протилежного.

59. Таким чином, приймаючи спірне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 31 січня 2019 року №06-19, відповідач не надав належну оцінку зазначеним позивачем обставинам та наданим доказам, не проаналізував належним чином повідомлену заявником інформацію, а також не здійснив дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем, а тому таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

60. Верховний суд звертає увагу, що при розгляді аналогічних справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

61. Враховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не було надано належної оцінки зазначеним позивачкою обставинам та доказам, не проаналізовано належним чином повідомлену заявником інформацію, а також не здійснено дій щодо перевірки фактів, викладених позивачкою, у зв`язку з чим рішення Державної міграційної служби України №06-19 від 31 січня 2019 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а заява позивачки про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту підлягає повторному розгляду.

62. За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції. Рішення суду першої інстанції відповідає закону і скасовано судом апеляційної інстанції помилково.

63. Доводи скаржника викладені у касаційній скарзі знайшли своє підтвердження під час розгляду цієї справи у касаційному провадженні.

64. Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

65. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції відповідає нормам матеріального права, прийнята з дотриманням норм процесуального права, але помилково була скасована апеляційним судом, у зв`язку з чим касаційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню, з залишенням в силі постанови суду першої інстанції.

66. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 352, 356 КАС України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану її адвокатом Лучинець Олександром Вацлавовичем задовольнити.

Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2020 року у справі №260/196/19 скасувати, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді М.В. Білак

А.В. Жук

О.В. Калашнікова