Справа № 9901/581/19
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2020-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

09 листопада 2020 року

Київ

справа №9901/581/19

адміністративне провадження №П/9901/581/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

головуючого судді - Губської О.А.,

суддів: Білак М.В., Загороднюка А.Г., Калашнікової О.В., Соколова В.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Лямзіної А.Д.,

представника позивача - Греньо М.М.,

представника Вищої ради правосуддя - Нарольської Т.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження

адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, Вищої Кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року № 2748/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Львівської області», скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 липня 2018 року № 1261/ко-18 в частині внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення її з посади судді, -

УСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог та предмет спору

1. 15 листопада 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Верховного Суду як суду першої інстанції з вказаною позовною заявою.

1.1. З урахуванням поданого 05 грудня 2019 року позову у новій редакції, позивач просила визнати протиправним та нечинним повністю рішення Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року № 2748/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Львівської області»; скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 липня 2018 року № 1261/ко-18 в частині щодо надання рекомендації Вищій раді правосуддя розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Львівської області.

Стислий виклад позицій учасників справи

2. Позивач обґрунтовує свої вимоги порушенням її прав при проведенні іспиту згідно з Порядком проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікації/оцінювання у редакції рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 13 лютого 2019 року № 20/зп-18. Зазначає, що Вища рада правосуддя протиправно ухвалила оспорюване нею рішення за результатами розгляду подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 22 серпня 2018 року № 21-4664/18 з рекомендацією від 20 липня 2018 року № 1261/ко-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Львівської області. На думку позивача, Вища рада правосуддя безпідставно не звернула увагу на факти порушення її прав при проведенні кваліфікаційного іспиту, які полягали у визнанні її такою, що не склала іспиту, відмову їй у встановленні нових строків кваліфікаційного оцінювання. Також Радою помилково не було враховано, що позивач при складанні іспиту перебувала у хворобливому стані, що підтверджено відповідними медичними документами. Також позивач вважає, що чинний Порядок проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікації/оцінювання містить прогалини у регулюванні процедури проведення іспиту, зокрема, не передбачає ситуацій, коли особа з`явилася для складання іспиту, але її самопочуття різко погіршилося, що унеможливило демонстрування своїх знань та навичок на рівних умовах з іншими учасниками. У зв`язку з таким правовим регулюванням позивач, звернувшись до Верховного Суду з позовом про скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 липня 2018 року № 1261/ко-18, не змогла довести порушення своїх прав. Вважає, що Вища рада правосуддя при розгляді подання з рекомендацією Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про її звільнення повинна була надати належну оцінку недолікам, які містить зазначений Порядок, встановивши, що ці недоліки спричинили порушення її прав, та не повинна була ухвалювати рішення про її звільнення.

3. 28 грудня 2019 року на адресу Верховного Суду надійшов письмовий відзив Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на позовну заяву, у якому Комісія вказує про свою незгоду з викладеними позивачем у позові доводами та повідомляє про те, що аналогічні позовні вимоги до Комісії вже були предметом судового розгляду, за результатами якого Суд відмовив у їх задоволенні з причини відсутності визначених частиною третьою статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підстав для цього. Комісія зазначає, що доводи позивача, якими вона обґрунтовувала неправомірність рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 липня 2018 року № 1261/ко-18, зокрема, щодо неможливості складення кваліфікаційного іспиту через погіршення стану здоров?я, не спростовують тих фактів і обставин, які стали підставою для висновку про її невідповідність займаній посаді судді господарського суду Львівської області. Під час цього судового розгляду не було здобуто переконливих доказів, які б вказували на вчинення Комісією будь-яких дій або бездіяльності, які б мали ознаки порушення прав та інтересів ОСОБА_1 . Звертає увагу, що в цьому позові позивач посилається на ці ж обставини, однак, в силу приписів статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вони не підлягають доказуванню як такі, що встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили. Зазначає свою думку про те, що оспорювані позивачем рішення Комісії та Вищої ради правосуддя є такими, що ухвалені з дотриманням процедури та визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріїв щодо рішень суб?єктів владних повноважень для визнання їх правомірними. Просить відмовити у задоволенні позову.

4. 28 грудня 2019 року на адресу Верховного Суду через канцелярію суду надійшов письмовий відзив Вищої ради правосуддя на позовну заяву, у якому остання повідомляє, що при звільненні позивача вона керувалась положеннями Конституції України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та Законом України «Про Вищу раду правосуддя», про що зазначено в тексті оскаржуваного рішення. Вказує, що вичерпні підстави для оскарження рішення Вищої ради правосуддя про звільнення з посади судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, встановлені частиною другою статті 57 Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Однак, позивач у позовній заяві їх не наводить. Водночас, оспорюване нею рішення містить визначені законом підстави для його прийняття та мотиви, з яких Рада дійшла саме такого висновку. Зазначає, що Вища рада правосуддя вирішила здійснювати розгляд питання про звільнення позивача з посади судді за її відсутності, у зв?язку з неодноразовим відкладенням його за відповідними клопотаннями ОСОБА_1 та її представника, а також у зв?язку з її неявкою на засідання. При цьому Рада керувалась приписами статті 56 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», за якою неявка судді, повідомленої про місце та час засідання, не перешкоджала такому розгляду. Також повідомляє про наявність судового рішення, яким у судовому порядку встановлено правомірність дій Комісії під час складання позивачем кваліфікаційного іспиту, а також відповідного рішення, прийнятого за його результатами. Звертає увагу на положення статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за якими висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Клопотання учасників справи та процесуальні дії у справі

5. Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2019 року відкрито провадження в цій адміністративній справі та відповідно до частини другої статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

6. Судове засідання призначено на 27 січня 2020 року об 11:00 годині.

7. 02 січня 2020 року на адресу Верховного Суду надійшло клопотання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про відкладення розгляду справи у зв?язку з неможливістю забезпечення явки повноважного представника.

8. 24 січня 2020 року до Суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Греньо М.М. про відкладення розгляду справи, у зв?язку з його зайнятістю 27 січня 2020 року о 10:00 годині в проведенні слідчих дій в кримінальному провадженні № 0003142, а також у зв`язку з неможливістю особистої участі позивача у судовому засіданні через хворобу.

9. У призначений час 27 січня 2020 року позивач та її представник, представник Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в судове засідання не з??явилися. Суд визнав поважними наведені ними в означених клопотаннях причини неявки до суду. Розгляд справи відкладено на 11:00 годину 24 лютого 2020 року.

10. 21 лютого 2020 року до Верховного Суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Греньо М.М. про відкладення розгляду справи, у зв?язку з необхідністю надання ним поза межами міста Києва в період з 24 лютого 2020 року по 25 лютого 2020 року невідкладної правової допомоги іншому клієнту, відомості про якого становлять адвокатську таємницю та не можуть бути розголошені.

11. 24 лютого 2020 року розгляд цієї справи не відбувся, у зв?язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному.

12. Наступне судове засідання призначено на 11:00 годину 16 березня 2020 року.

13. 16 березня 2020 року до Верховного Суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Греньо М.М. про відкладення розгляду справи, у зв?язку з виникненням у нього термінової необхідністю надання невідкладної правової допомоги іншому клієнту, відомості про якого становлять адвокатську таємницю та не можуть бути розголошені, а також у зв?язку з його участю в цей час у іншому судовому процесі.

14. У призначений час 16 березня 2020 року учасники справи в судове засідання не з?явилися. Розгляд справи відкладено на 11:30 годину 27 квітня 2020 року.

15. 21 квітня 2020 року до Верховного Суду надійшла заява від Вищої ради правосуддя про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, у зв?язку з застосуванням Урядом заходів щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19.

16. Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2020 року цю заяву задоволено.

17. 24 квітня 2020 року до Верховного Суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Греньо М.М. про відкладення розгляду справи, у зв?язку з неможливістю прибуття до суду з причини введення в країні карантину.

18. У призначений час 27 квітня 2020 року причини відсутності позивача та її представника у судовому розгляді справи визнано поважними. Розгляд справи відкладено на 11:30 годину 01 червня 2020 року.

19. 29 травня 2020 року до Верховного Суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Греньо М.М. про відкладення розгляду справи, у зв?язку з неможливістю прибуття до суду з причини введення в країні карантину та відсутністю технічної можливості організувати проведення засідання в режимі відеоконференції. Представник позивача також повідомив про бажання позивача особисто надати пояснення суду по суті спору, а також про неможливість її прибуття до міста Києва з Львівської області через відсутність транспортного сполучення в період карантину. Додатково зазначив про завершення 21 травня 2020 року експертного дослідження, за результатами якого складено висновок № 034-1-2020, з врахуванням якого позивачем прийнято рішення щодо подання заяви про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення від 10 грудня 2018 року в справі № 9901/739/18. Висловив свою думку про те, що перегляд зазначеного судового рішення може суттєво вплинути на розгляд цієї справи.

20. У призначений час 01 червня 2020 року причини відсутності позивача та її представника у судовому засіданні визнано поважними. Розгляд справи відкладено на 11:30 годину 15 червня 2020 року.

21. 10 червня 2020 року до Верховного Суду надійшла заява від Вищої ради правосуддя про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, у зв?язку з застосуванням Урядом заходів щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19.

22. 12 червня 2020 року до Верховного Суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Греньо М.М. про відкладення розгляду справи, у зв?язку з виникненням у нього термінової необхідністю надання невідкладної правової допомоги іншому клієнту, відомості про якого становлять адвокатську таємницю та не можуть бути розголошені, а також у зв??язку з його участю в цей час у іншому судовому процесі.

23. У призначений час 15 червня 2020 року причини відсутності позивача та її представника у судовому розгляді справи визнано поважними. Розгляд справи відкладено на 11:30 годину 13 липня 2020 року.

24. 13 липня 2020 року справу за цим позовом знято з розгляду у зв`язку з перебуванням суддів-членів судової колегії, визначеної для розгляду цієї справи, у відпустках.

25. Судове засідання призначено на 11:30 годину 05 жовтня 2020 року.

26. 05 жовтня 2020 року справу знято з розгляду у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці.

27. Судове засідання призначено на 11:00 годину 09 листопада 2020 року.

28. 03 листопада 2020 року до Верховного Суду надійшла заява від Вищої ради правосуддя про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, у зв?язку з застосуванням Урядом заходів щодо запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19.

29. Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2020 року цю заяву задоволено.

30. 09 листопада 2020 року позивач у судове засідання не з?явилась.

31. Також до суду не з?явився представник Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

32. З урахуванням положень статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, думки учасників справи, Суд визнав можливим здійснювати розгляд справи за відсутності вказаних осіб.

33. Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги позову з підстав, викладених у позовній заяві.

33.1. Щодо позовних вимог стосовно рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів представник позивача зазначив, що в межах цього спору позивачем оскаржується останній пункт рішення вказаного органу щодо внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення позивача з посади судді. Вказав, що на теперішній час існують інші підстави оскарження цього рішення в означеній частині, а саме: позивачем зібрані медичні довідки та висновки лікарів, які передані до експертної установи, на підставі яких складено висновок експертного дослідження № 034-1-2020 у травні 2020 року, зміст якого свідчить про те, що при таких діагнозах та перебігах хвороб позивач погіршений стан здоров`я, який не давав їй можливість у повній мірі використати свої знання та належно здати іспит.

33.2. Щодо вимог про оскарження рішення Вищої ради правосуддя представник позивача вказав, що після складання іспиту позивач перебувала на лікуванні, проте вказана обставина не завадила Вищій раді правосуддя ухвалити оскаржуване рішення без її участі. Вважає, що Вища рада правосуддя безпідставно не взяла до уваги її стан здоров`я під час складання іспиту.

34. Представник Вищої ради правосуддя Нарольська Т.С. в судовому засіданні заперечила проти вимог позову, просила відмовити у їх задоволенні повністю з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву. Наголошувала на тому, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя ґрунтуються виключно на її незгоді з рішенням та діями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у процедурі проведення стосовно неї кваліфікаційного оцінювання. Однак, рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 липня 2018 року № 1261/ко-18, яким їй відмовлено у задоволенні заяв про встановлення нових строків проведення кваліфікаційного оцінювання; визначено, що вона не склала іспит для суддів місцевих та апеляційних судів; відмовлено у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання; визнано такою, що не відповідає займаній посаді та рекомендовано розглянути питання про звільнення її з посади судді, було предметом судового розгляду. Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 грудня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про скасування вказаного рішення Комісії. Верховний Суд в означеному рішенні надав оцінку підставам незгоди позивача з цим рішенням Комісії. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 червня 2019 року рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 грудня 2018 року в частині позовних вимог про скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 липня 2018 року № 1261/ко-18 щодо надання рекомендації Вищій раді правосуддя розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Львівської області скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито. В іншій частині рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 грудня 2018 року залишено без змін. Водночас, звернула увагу Суду на те, що позивач не посилається на жодну з визначених чинним законодавством України підстав для оскарження та скасування рішення Вищої ради правосуддя. Додатково зазначила, що спірне рішення Вищої ради правосуддя є правомірним та ухвалене на підставі та у межах наданих їй законами та Конституцією України повноважень.

Встановлені у справі обставини та зміст спірних правовідносин

35. Указом Президента України від 24 квітня 2012 року № 286/2012 ОСОБА_1 призначена на посаду судді господарського суду Львівської області.

36. Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 01 лютого 2018 року призначено кваліфікаційне оцінювання 1790 суддів місцевих та апеляційних судів на відповідність займаній посаді, у тому числі і позивача.

37. Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 липня 2018 року №1261/ко-18:

відмовлено судді господарського суду Львівської області ОСОБА_1 у задоволенні заяв від 08 травня 2018 року та від 18 липня 2018 року про встановлення нових строків проведення кваліфікаційного оцінювання;

визначено, що суддя господарського суду Львівської області ОСОБА_1 не склала іспиту для суддів місцевих та апеляційних судів, призначеного рішенням Комісії від 02 березня 2018 року № 33/зп-18;

відмовлено позивачу у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесід», призначеного рішенням Комісії від 01 лютого 2018 року № 8/зп-18 за результатами іспиту суддів місцевих та апеляційних судів;

визнано суддю господарського суду Львівської області ОСОБА_1 такою, що не відповідає займаній посаді;

вирішено внести подання до Вищої ради правосуддя про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Львівської області.

38. У мотивувальній частині рішення Комісії від 20 липня 2018 року № 1261/ко-18 зазначено про встановлення Комісією отримання ОСОБА_1 за виконання практичного завдання менше 50 % від максимально можливого балу. За цих обставин Комісія визнала її такою, що не склала іспиту, а тому не може бути допущеною до другого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді «Дослідження досьє та проведення співбесіди».

39. За наведених обставин Комісія дійшла висновку, що суддя господарського суду Львівської області ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді за критерієм професійної компетентності.

40. Цим же рішенням Комісія вирішила внести подання до Вищої ради правосуддя про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Львівської області.

41. Із вказаним рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України позивач не погодилася та оскаржила його до суду.

42. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 10 грудня 2018 року у справі № 9901/739/18 відмовив їй у задоволенні позову.

43. Своє рішення Суд мотивував, зокрема тим, що ОСОБА_1 19 квітня 2018 року прибула до місця проходження іспиту, тим самим самостійно оцінивши свій стан як такий, що дає її можливість для складання анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання. Позивач своїм правом щодо оформлення листка непрацездатності не скористалася, до відповідача із заявою щодо перенесення строків кваліфікаційного оцінювання до проходження іспиту не зверталася.

44. При цьому Суд відхилив як необґрунтовані її посилання на те, що відмова нею від проходження іспиту автоматично припинила б її кваліфікаційне оцінювання, оскільки, виходячи зі змісту Порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 листопада 2016 року №144/зп-16, виникнення перед іспитом чи під час його складення ситуації, яка унеможливлює в конкретний момент часу продовження проходження особою відповідного етапу кваліфікаційного оцінювання (як то різке погіршення стану здоров`я, необхідність отримання невідкладної медичної допомоги, перебування на лікарняному), не є відмовою учасника від проходження іспиту. Неможливість продовжувати виконання іспиту за станом здоров`я не є тотожним відмові від проходження іспиту.

45. Проте, ОСОБА_1 19 квітня 2018 року під час проходження іспиту до уповноважених представників Комісії не зверталася, невідкладна медична допомога не викликалася. Заяв щодо різкого погіршення стану здоров`я судді та неможливість виконання нею іспиту позивач до оприлюднення результатів анонімного тестування до Комісії не подавала.

46. Водночас, Верховний Суд зазначив, що чинним законодавством не передбачено встановлення нових строків проведення кваліфікаційного оцінювання, у тому числі призначення повторного складання іспиту щодо особи, яка вже виконала анонімне письмове тестування та практичне завдання та отримала за ними результати.

47. Суд відхилив доводи позивача про те, що вона після оприлюднення кодованих результатів тестування 19 квітня 2018 року зверталась до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України із заявою про перерахунок її результатів вручну, оскільки факт надходження такого звернення представником відповідача у судовому засіданні не підтверджено. Не надано доказів подання цього звернення і позивачем.

48. При цьому Суд зазначив, що позивач вказує на те, що у своєму письмовому зверненні мотивувала необхідність перерахунку балів по письмовому тестуванню хвилюванням, а не станом здоров`я у зв`язку з перебігом хвороби.

49. Також Суд визнав необґрунтованими посилання позивача на те, що у порівняні з іншими учасниками кваліфікаційного оцінювання вона перебувала у завідомо нерівних та небезпечних для здоров`я умовах, оскільки порядок проходження кваліфікаційного оцінювання, права та обов`язки їх учасників визначені нормативно та є однаковими та рівними для всіх.

50. Верховний Суд врахував, що ОСОБА_1 проходила кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді відповідно до пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», для якого розділом V «Особливості проведення кваліфікаційного оцінювання для підтвердження відповідності судді займаній посаді» Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення визначено особливий порядок.

51. Згідно з пунктом 9 розділу V «Особливості проведення кваліфікаційного оцінювання для підтвердження відповідності судді займаній посаді» Положення, мінімально допустимий бал іспиту під час кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді становить 50 відсотків від максимально можливого бала, встановленого в межах цього іспиту.

52. ОСОБА_1 за виконання анонімного письмового тестування отримала 38,25 бала, що становить менше 50 відсотків від максимально можливого бала на цій стадії іспиту, у зв`язку з чим Верховний Суд визнав обґрунтованим висновок відповідача про те, що позивач на етапі іспиту не підтвердила своєї професійної компетентності, а тому відсутні підстави для її допущення до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання.

53. Крім цього, Суд встановив, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 липня 2018 року №1261/ко-18 ухвалене повноважним складом, підписане усіма членами, що брали участь в його прийнятті, містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення та мотиви, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

54. У зв?язку з цим, Верховний Суд констатував відсутність визначених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення та дійшов висновку про його законність та обґрунтованість, відмовив у задоволенні позовних вимог.

55. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 червня 2019 року це судове рішення в частині позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 липня 2018 року №1261/ко-18 щодо надання рекомендації Вищій раді правосуддя розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Львівської області скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито. В іншій частині рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 грудня 2018 року залишено без змін.

56. Рішення Великої Палати Верховного Суду в частині закриття провадження в справі обґрунтоване тим, що оспорюване позивачем рішення Комісії у вказаній частині має рекомендаційний характер, а тому не може бути самостійним предметом судового оскарження, доки Вища рада правосуддя не прийме відповідне рішення за результатами розгляду цієї рекомендації. Також зазначено, що рішення Комісії підлягає оскарженню тільки разом з рішенням Вищої ради правосуддя, ухваленим за відповідною рекомендацією.

57. 22 серпня 2018 року до Вищої ради правосуддя надійшло подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 22 серпня 2018 року № 21-4664/18 з рекомендацією від 20 липня 2018 року № 1261/ко-18 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Львівської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України.

58. Членом Вищої ради правосуддя Краснощоковою Н.С. складено висновок від 20 вересня 2019 року з пропозицією звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Львівської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України відповідно до подання з рекомендацією Вищої кваліфікаційної комісії суддів України за відсутності судді.

59. Подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з рекомендацією про звільнення позивача з посади судді розглядалося на засіданні Вищої ради правосуддя 15 жовтня 2019 року.

60. Згідно з витягом з протоколу засідання Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року № 76, член Вищої ради правосуддя ОСОБА_3 поінформувала, що суддя господарського суду Львівської області ОСОБА_1 втретє не з?явилась на засідання, 17 січня та 11 червня 2019 року Вищою радою правосуддя відкладався розгляд матеріалів стосовно неї за її заявою.

61. Член Вищої ради правосуддя запропонувала розглядати матеріали щодо звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Львівської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України відповідно до подання з рекомендацією Вищої кваліфікаційної комісії суддів України за відсутності судді. Ця пропозиція членами Ради підтримана одноголосно.

62. Рішенням Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року № 2748/0/15-19 за результатом розгляду рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_1 звільнено з посади судді господарського суду Львівської області на підставі статті 131, підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, абзацу другого пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статей 3, 30, 34, 56, пунктом 12 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

63. Позивач, вважаючи вказане рішення Вищої ради правосуддя та рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в частині внесення подання про звільнення її з посади судді протиправними та такими, що порушують її права, звернулася з цим позовом до суду.

Релевантні джерела права й акти їх застосування

64. Відповідно до частини четвертої статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи, зокрема, щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

65. Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя визначено статтею 266 Кодексу адміністративного судочинства України.

66. Згідно з частиною другою вказаної статті, такі адміністративні справи розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду не менше ніж з п`яти суддів.

67. Частина четверта цієї ж правової норми закріплює повноваження Верховного Суду за наслідками розгляду таких адміністративних справ

68. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

69. З набранням чинності 30 вересня 2016 року Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VІІІ «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VІІІ) та у Законом України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ) в Україні розпочалася судова реформа, яка передбачає, серед іншого, й підвищення вимог та професійних стандартів для суддівського корпусу.

70. Частинами першою та третьою статті 92 Закону № 1402-VІІІ визначено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України є державним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України. Порядок роботи Вищої кваліфікаційної комісії суддів України визначається цим Законом.

71. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 93 Закону № 1402-VІІІ, Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить кваліфікаційне оцінювання.

72. У параграфі 42 Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів зазначено, що з метою сприяння ефективному здійсненню правосуддя та постійному підвищенню його якості, відповідно до параграфа 58, держави-члени мають впроваджувати систему оцінювання суддів органами судової влади. Згідно з параграфом 58 зазначеної Рекомендації, має бути передбачений дозвіл суддям висловлювати погляди щодо власної діяльності та її оцінювання, а також оскаржувати оцінювання в незалежному органі влади або суді.

73. Підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України встановлено, що з дня набрання чинності Законом № 1401-VІІІ відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п?ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності цим Законом, має бути оцінена в порядку, визначеному законом.

74. Відповідно до мети, з якою прийнято Закон № 1402-VIII, кваліфікаційне оцінювання проводиться щодо усіх суддів, які призначені або обрані без конкурсу.

75. Частиною першою статті 83 цього Закону передбачено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Зазначена норма не містить будь-яких виключень щодо тієї чи іншої категорії суддів.

76. Пунктом 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII установлено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п?ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом № 1401-VIII, оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

77. За правилами частин першої, другої та п`ятої статті 83 Закону №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються ВККС.

78. Відповідно до частин першої і другої статті 85 Закону №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди. Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює ВККС. Іспит є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться шляхом складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією. Порядок проведення іспиту та методика встановлення його результатів затверджуються ВККС. Тестові та практичні завдання іспиту складаються з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. ВККС зобов`язана забезпечити прозорість іспиту. На кожному етапі та під час оцінювання результатів можуть бути присутніми будь-які заінтересовані особи.

79. Згідно з положеннями частин другої і третьої статті 88 Закону №1402-VIII суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

80. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання; 3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; 4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

81. За приписами пункту 12 розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року №1798-VIII (далі -Закон №1798-VIII), питання про звільнення судді з підстави, визначеної підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, розглядаються на засіданні Вищої ради правосуддя в пленарному складі на підставі подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону.

82. Стаття 56 Закону №1798-VIII, визначає порядок розгляду питання про звільнення судді з посади за особливими обставинами.

83. Питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя.

84. Питання про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 2 частини шостої статті 126 Конституції України (порушення суддею вимог щодо несумісності), Вища рада правосуддя розглядає в порядку розгляду справи щодо порушення вимог щодо несумісності, визначеному главою 3 розділу II цього Закону.

85. Питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді; порушення суддею обов?язку підтвердити законність джерела походження майна), Вища рада правосуддя розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.

86. Суддя, стосовно якого розглядається питання про звільнення, повідомляється про засідання Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному цим Законом. Неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

87. При розгляді питання про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України (незгода на переведення до іншого суду в разі ліквідації чи реорганізації суду, в якому суддя обіймає посаду), Вища рада правосуддя встановлює факт відмови судді від переведення до іншого суду (у тому числі факт ухилення від виконання відповідного рішення про переведення) на підставі заяви судді або повідомлення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про таку заяву судді, або повідомлення голови відповідного суду чи його заступника про неприбуття судді до суду для здійснення правосуддя.

88. Запрошення на засідання Вищої ради правосуддя судді, стосовно якого розглядається питання про звільнення його з посади з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України, є обов?язковим. Суддя та/або його представник має право бути заслуханим на засіданні Вищої ради правосуддя та надати відповідні пояснення. У разі неможливості з поважних причин взяти участь у засіданні Вищої ради правосуддя суддя може заявити клопотання про відкладення розгляду питання про звільнення його з посади. Повторна неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду питання за його відсутності.

89. За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення.

90. Оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання відбувається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону.

91. Відповідно до положень статті 57 Закону № 1798-VIII, рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з посади з підстав, визначених пунктами 1, 2 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених законом.

92. Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні; 3) рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

93. Рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 5 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване з підстав, визначених частиною другою цієї статті, або у випадку, якщо суддя не був належним чином повідомлений про засідання Вищої ради правосуддя, на якому було ухвалене рішення.

94. Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення (далі - Положення) затверджене рішенням ВККС України від 03 листопада 2016 №143/зп-16.

95. Пунктом 1 глави 1 розділу ІІ Положення визначено, що критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна); 2) професійна етика; 3) доброчесність.

96. За приписами пунктів 1-3 глави 2 розділу ІІ Положення відповідність судді критерію професійної компетентності оцінюється (встановлюється) за такими показниками: рівень знань у сфері права; рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні; ефективність здійснення правосуддя; діяльність щодо підвищення фахового рівня. Показники «рівень знань у сфері права» та «рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні» оцінюються під час іспиту на підставі відповідно анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання.

97. За змістом пунктів 1 і 4 глави 6 розділу ІІ Положення встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами Комісії за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання. Рішення про підтвердження здатності здійснювати правосуддя суддею (кандидатом на посаду судді) у відповідному суді ухвалюється у випадку отримання ним мінімально допустимих і більших балів за результатами іспиту, а також бала, більшого за 0, за результатами оцінювання критеріїв особистої компетентності, соціальної компетентності професійної етики та доброчесності.

98. У підпункті 5.1 пункту 5 глави 6 розділу ІІ Положення визначено, що критерії компетентності оцінюються так: професійна компетентність (за показниками, отриманими під час іспиту) - 300 балів, з яких: рівень знань у сфері права - 90 балів; рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні - 120 балів; ефективність здійснення суддею правосуддя або фахова діяльність для кандидата на посаду судді - 80 балів; діяльність щодо підвищення фахового рівня - 10 балів; особиста компетентність - 100 балів; соціальна компетентність - 100 балів.

99. За правилами пунктів 6.1 - 6.4 глави 6 розділу ІІ Положення мінімально допустимим є бал, отриманий за результатами оцінки критерію кваліфікаційного оцінювання, який дозволяє судді (кандидату на посаду судді) продовжувати участь у кваліфікаційному оцінюванні. Мінімально допустимий бал визначається для: анонімного письмового тестування; виконання практичного завдання; іспиту. Мінімально допустимі бали при складенні анонімного письмового тестування та виконанні практичного завдання визначаються рішенням Комісії за критеріальним методом відповідно до Порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів. Мінімально допустимий бал при виконанні практичного завдання встановлюється для визначення мінімально допустимого бала іспиту. Мінімально допустимий бал іспиту визначається рішенням Комісії за сумою мінімально допустимих балів анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання.

100. Пунктами 7 - 9 глави 6 розділу ІІ Положення передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який за результатами складення анонімного письмового тестування набрав менше мінімально допустимого бала, на підставі відповідного рішення Комісії не допускається до виконання практичного завдання, припиняє участь у кваліфікаційному оцінюванні та визнається таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді. Суддя (кандидат на посаду судді), який за результатами виконання практичного завдання набрав менше мінімально допустимого бала, допускається до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання у разі набрання ним мінімально допустимого бала іспиту. Суддя (кандидат на посаду судді), який за результатами етапу «Іспит» набрав менше мінімально допустимого бала, на підставі відповідного рішення Комісії не допускається до етапу «Дослідження досьє та співбесіда», припиняє участь у кваліфікаційному оцінюванні та визнається таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді або відповідність займаній посаді.

101. Відповідно до пункту 1 розділу V Положення організація та проведення кваліфікаційного оцінювання судді для підтвердження відповідності судді займаній посаді здійснюється за правилами, встановленими цим Положенням, з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом.

102. Згідно з пунктом 9 розділу V Положення мінімально допустимий бал іспиту під час кваліфікаційного оцінювання суддів на відповідність займаній посаді - 50 відсотків від максимально можливого бала, встановленого в межах цього іспиту.

103. За пунктом 10 розділу V Положення за результатами кваліфікаційного оцінювання судді для підтвердження відповідності займаній посаді Комісія ухвалює одне з таких рішень: про відповідність займаній посаді судді; про невідповідність займаній посаді судді.

104. Порядок проведення іспиту та методику встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання затверджений рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 листопада 2016 року №144/зп-16.

105. Пунктом 1 розділу І Порядку визначено, що іспит - це встановлений Законом етап кваліфікаційного оцінювання, який є основним засобом виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону судді та/ або кандидата на посаду судді.

106. Згідно з пунктом 2 розділу І Іспит проводиться ВККС з метою визначення здатності учасника іспиту здійснювати правосуддя у відповідному суді або для оцінювання відповідності учасника іспиту займаній посаді судді за критерієм професійної компетентності. Іспит відбувається шляхом складення учасником іспиту анонімного письмового тестування та виконання письмового практичного завдання (пункт 2 розділу І Порядку).

107. Згідно з частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оцінка доводів учасників справи та висновки Верховного Суду

108. Суд, вивчивши доводи позивача, представника позивача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх обґрунтованість на підставі належних і допустимих доказів, дійшов таких висновків.

109. Вирішуючи цей спір Верховний Суд бере до уваги положення статті 55 Конституції України, а також те, що вирішення спорів, що виникають за участю Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

110. Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

111. Згідно з положеннями частини третьої статті 88 Закону №1402-VIII рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання; 3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; 4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

112. Водночас, Верховним Судом встановлено, що позивач скористалася процедурою судового оскарження рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 липня 2018 року №1261/ко-18.

113. Рішенням Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 9901/739/18 у задоволенні її позову відмовлено.

114. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 18 червня 2019 року це рішення Верховного Суду в частині позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 липня 2018 року №1261/ко-18 щодо надання рекомендації Вищій раді правосуддя розглянути питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Львівської області скасовано, а провадження у справі в цій частині закрито. В іншій частині рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 грудня 2018 року залишено без змін.

115. Отже, вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що підстави для скасування означеного рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України відсутні, в порядку судового контролю встановлено правомірність цього рішення щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні нових строків проведення кваліфікаційного оцінювання; визначення її такою, що не склала іспиту; відмови у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання та визнання такою, що не відповідає займаній посаді.

116. Таким чином, враховуючи правила статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України Суд зазначає, що при розгляді цієї справи вказані обставини доведенню не підлягають.

117. Під час розгляду справи судом позивач надала суду нові докази щодо незадовільного стану свого здоров`я під час прохолження кваліфікаційного оцінювання 19 квітня 2018 року - висновок № 034-1-2020 експертного дослідження, завершеного 21 травня 2020 року. Представник позивача з посиланням на означений висновок у судовому засіданні наголошував на встановлених цим висновком діагнозах та перебігу хвороб, за наявності яких позивач не мала можливості у повній мірі використати свої знання та належно скласти іспит. Однак, Верховний Суд не може взяти до уваги вказаний висновок як доказ у цій справі, оскільки його зміст зводиться до оцінки стану здоров`я позивача під час складання кваліфікаційного іспиту. Втім, цим обставинам вже надана оцінка судом і такі рішення суду набрали законної сили.

118. При цьому Верховний Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 червня 2019 року вказала на те, що спірне рішення Комісії в частині надання рекомендації про звільнення судді з посади має рекомендаційний характер, а тому не може бути самостійним предметом судового оскарження до того часу, поки Вища рада правосуддя не прийме відповідне рішення за результатами розгляду цієї рекомендації. Також зазначено, що рішення Комісії підлягає оскарженню тільки разом з рішенням Вищої ради правосуддя, ухваленим за відповідною рекомендацією.

119. Отже, рішення ВККС України від 20 липня 2018 року № 1261/ко-18 в межах цієї справи оскаржується позивачкою виключно в частині внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення ОСОБА_1 з посади судді.

120. Разом з тим, аналізуючи доводи позовної заяви, висловленої представником позивача правової позиції щодо обгрунтування позову, Верховний Суд дійшов висновку, що позивачем та її представником наводяться аргументи щодо протиправності рішення ВККС України від 20 липня 2018 року № 1261/ко-18, які є аналогічними аргументам, які наводились у позові ОСОБА_1 до ВККС України у справі №9901/739/18, і правова оцінка цим доводам надана Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у рішенні в цій справі від 10 грудня 2018 року та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 червня 2019 року.

121. Щодо вимог позову про оскарження рішення ВККС України від 20 липня 2018 року № 1261/ко-18 в частині внесення до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади Господарського суду Львівської області Верховний Суд зазначає таке.

122. Зі змісту цього рішення в означеній частині вбачається, що підставою його прийняття є набрання за результатами складення позивачкою анонімного письмового тестування 38,25 бала, за виконання практичного завдання в межах процедури кваліфікаційного оцінювання отримала 62,5 балів, що становить менше необхідного мінімально допустимого бала.

123. Водночас, позивачка, вважаючи це рішення ВККС України протиправним в оскаржуваній частині, вказує про перебування її під час складання іспиту в такому незадовільному стані здоров`я, який не дав їй можливості повноцінно відповідати на питання та виконувати запропоноване завдання.

124. Оцінюючи доводи позивача та її представника Суд зазначає, що кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС України з метою визначення здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними Законом України «Про судоустрій і статус суддів» критеріями. При цьому згідно з вимогами вимог пунктів 2, 3 глави 2 розділу ІІ Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення рівень знань у сфері права та рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні є самостійними показниками визначення рівня професійної компетентності судді.

125. Оскільки під час кваліфікаційного оцінювання ВККС України вирішує питання відповідності судді займаній посаді, тому така особа повинна підтвердити свою відповідність за усіма критеріями та відповідними їм показниками у тій послідовності, яку встановлено ВККС України.

126. Водночас, пунктом 13 розділу III Положення визначено право судді не з`явитись в призначений для кваліфікаційного оцінювання день для складення іспиту в разі наявності на те поважних причин.

127. Однак, Суд встановив, що позивач таким правом не скористалась та самостійно з`явилась та добровільно взяла участь у проведенні кваліфікаційного оцінювання з визначенням результату одного з його етапів, оцінивши тим самим свій стан як такий, що дає їй можливість для складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання, правом щодо оформлення листка непрацездатності не скористалася, до відповідача із заявою щодо перенесення строків кваліфікаційного оцінювання до проходження іспиту не зверталась.

128. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 червня 2019 року у справі № 9901/739/18.

129. При цьому Верховний Суд встановив, що позивач за результатами означеного етапу («Іспит») набрала менше мінімально допустимого бала, що потягло за собою правові наслідки у виді припинення її участі у кваліфікаційному оцінюванні та визнання її такою, що не підтвердила здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді.

130. Згідно з правилами пункту 9 глави 6 розділу ІІ Положення суддя (кандидат на посаду судді), який за результатами етапу «Іспит» набрав менше мінімально допустимого бала, на підставі відповідного рішення Комісії не допускається до етапу «Дослідження досьє та співбесіда», припиняє участь у кваліфікаційному оцінюванні та визнається таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді або відповідність займаній посаді.

131. З огляду на вказане Верховний Суд доходить висновку, що позивач не підтвердила у встановленому чинним законодавством порядку своєї професійної компетентності на етапі іспиту загалом, а тому правомірно була не допущена ВККС України до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання.

132. Аналогічна правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 9901/580/18 (провадження № 11-902заі18), від 19 березня 2019 року у справі 9901/585/18 (провадження № 11-1473заі18) та від 25 червня 2019 року у справі № 9901/47/19 (провадження № 11-452заі19).

133. Отже, Верховний Суд доходить висновку про те, що об`єктивні результати кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 на вказаному етапі проходження нею кваліфікаційного оцінювання підтверджують її нездатність виконувати свої обов`язки на мінімально прийнятному рівні.

134. За цих обставин, Верховний Суд вважає, що висловлення в оспорюваному рішенні ВККС України пропозиції щодо внесення до Вищої ради правосуддя подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді грунтується на приписах Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

135. Враховуючи наведене, Верховного Суду констатує, що рішення ВККС України від 20 липня 2018 року № 1261/ко-18 в частині внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення позивача з посади судді прийнято на підставі, в межах повноважень, визначених Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів», а тому підстави для його скасування Судом відсутні.

136. Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року № 2748/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Львівської області» Верховний Суд зазначає таке.

137. На підставі рішення ВККС України від 20 липня 2018 року № 1261/ко-18 рішенням Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року № 2748/0/15-19 вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Львівської області на підставі статті 131, підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, абзацу другого пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статей 3, 30, 34, 56, пунктом 12 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

138. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 131 Конституції України, пункту 6 частини першої статті 3 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», повноваження ухвалювати рішення про звільнення судді з посади віднесено до компетенції Вищої ради правосуддя.

139. Колегія суддів зазначає, що надходження до Вищої ради правосуддя подання Вищої кваліфікаційної комісії суддів України з рекомендацією про звільнення судді з посади не є безумовною підставою для прийняття Радою рішення про звільнення такого судді з посади. Вища рада правосуддя здійснює перевірку відомостей, які встановлюються під час проходження суддею кваліфікаційного іспиту. За результатами цієї перевірки, незважаючи на наявність рекомендації Комісії про звільнення особи з посади судді, Вища рада правосуддя має повноваження не погодитися з нею.

139.1. Також під час розгляду цієї справи Суд враховує, що для забезпечення незалежності судової системи рішення про звільнення суддів мають ухвалюватися з дотриманням справедливих процедур, які забезпечують об`єктивність і неупередженість, та встановлені у національному законодавстві.

139.2. Важливим запобіжником суддівської незалежності та незалежності судової системи в цілому є можливість оскаржити рішення по суті.

139.3. Перевіряючи обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення Вищої ради правосуддя, колегія суддів виходить також з того, що частиною другою статті 57 Закону «Про Вищу раду правосуддя» передбачено підстави, за яких може бути оскаржене та скасоване рішення Вищої ради правосуддя про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 3 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України.

140. Враховуючи ці підстави, Верховний Суд в межах судового контролю легальності вказаного рішення Вищої ради правосуддя під час розгляду цієї справи виходить з обов?язку суду перевірити чи склад Вищої ради правосуддя, який ухвалив відповідне рішення, мав повноважень його ухвалювати; чи підписане це рішення всіма членами Вищої ради правосуддя, які брали участь в його ухваленні; а також, чи містить рішення Ради визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких вона дійшла відповідних висновків.

141. Водночас, Верховний Суд бере до уваги, що позивачем ні в позовній заяві, ні в інших наданих протягом судового розгляду цієї справи документах, не наведено жодної з передбачених статтею 57 Закону №1798-VIII підстав для оскарження рішення Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року № 2748/0/15-19.

142. Щодо повноважного складу Вищої ради правосуддя під час прийняття спірного рішення та підписання його всіма членами Ради Суд зазначає таке.

143. Згідно з частиною першою статті 56 Закону № 1798-VІІІ, питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 2, 3, 5 та 6 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя.

144. Частиною другою статті 30 цього Закону встановлено, що засідання Вищої ради правосуддя у пленарному складі, засідання Дисциплінарної палати є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу Вищої ради правосуддя або Дисциплінарної палати відповідно.

145. Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1798-VIII, до складу Вищої ради правосуддя входить двадцять один член.

146. Представником Вищої ради правосуддя надано суду засвідчені належним чином оскаржуване рішення Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року, витяг з протоколу засідання Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року та матеріали щодо звільнення судді ОСОБА_1 .

147. Ці докази долучено Верховним Судом до матеріалів справи.

148. Виходячи з їх змісту, Суд встановив таке.

149. На підставі відомостей витягу з протоколу засідання Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року № 76 Верховний Суд встановив, що у засіданні Вищої ради правосуддя 15 жовтня 2020 року брали участь 12 її членів, тобто більшість від її складу; «за» звільнення позивача проголосували 9 членів Вищої ради правосуддя, 2 члени віддали свої голоси проти такого рішення.

150. Отже, Верховний Суд вважає, що спірне рішення Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року № 2748/0/15-19 ухвалене повноваженим складом Ради.

151. Водночас, Суд встановив, що це рішення підписане всіма членами Вищої ради правосуддя, які брали участь у його ухваленні.

152. Щодо обґрунтованості рішення Вищої ради правосуддя та зазначення в ньому визначених законом підстав звільнення судді та мотивів, з яких відповідач дійшов відповідних висновків.

153. Верховний Суд встановив, що під час ухвалення спірного рішення Вища рада правосуддя врахувала встановлений судовим рішенням, що набрало законної сили, факт набрання суддею господарського суду Львівської області ОСОБА_1 за результатами складення анонімного письмового тестування кількість балів, яка є меншою 50 відсотків від максимально можливого бала, який би надав останній право бути допущеною до наступного етапу оцінювання «Дослідження досьє та співбесіда».

154. Також Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 липня 2018 року №1261/ко-18 позивача визнано такою, що не відповідає займаній посаді за критерієм професійної компетентності, та рекомендовано Вищій раді правосуддя розглянути питання про її звільнення з посади судді.

155. Це рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на час постановлення Вищою радою правосуддя оспорюваного рішення перевірене в судовому порядку на предмет правомірності.

156. Зі змісту оспорюваного рішення Верховний Суд встановив, що Вища рада правосуддя під час ухвалення рішення № 2748/0/15-19 від 15 жовтня 2019 року взяла до уваги відомості Єдиного державного реєстру судових рішень про відмову у позові ОСОБА_1 щодо скасування означеного рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та закриття провадження в справі в частині оскарження рішення Комісії щодо надання рекомендації про звільнення позивача з посади судді.

157. Враховуючи викладене та керуючись статтею 131, підпунктом 4 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, абзацом другим пункту 20 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII, статтями 3, 30, 34, 56, пунктом 12 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1798-VIII, Вища рада правосуддя ухвалила рішення про звільнення позивача з посади судді.

158. Отже, Верховний Суд встановив, що під час постановлення спірного рішення Вища рада правосуддя перевірила наявність обґрунтованих, достатніх та таких, що відповідають чинному законодавству, підстав для внесення Вищою кваліфікаційною комісією суддів України подання з рекомендацією про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Львівської області.

159. Оспорюване рішення Вищої ради правосуддя містить відомості щодо дослідження Радою питання проходження позивачем процедури кваліфікаційного оцінювання та отриманих нею результатів, а також причин прийняття Комісією рішення щодо внесення подання про її звільнення з посади судді, а саме: врахування висновків, викладених у судовому рішенні, що набрало законної сили, та яким встановлено правомірність рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прийнятого за наслідками проходження позивачем цієї процедури.

160. Водночас, доказів порушення Вищою радою правосуддя норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, під час ухвалення оспорюваного рішення стосовно позивача матеріали справи не містять та Судом не встановлено їх існування.

161. Отже, проаналізувавши зміст рішення Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року № 2748/0/15-19 на предмет його відповідності критеріям законності та обґрунтованості крізь призму вимог статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд дійшов висновку про його правомірність та, відповідно, безпідставність протилежних доводів позивача та її представника.

162. Щодо доводів позивача про ухвалення цього рішення Вищою радою правосуддя за її відсутності Верховний Суд зазначає таке.

163. Згідно з відомостями витягу з протоколу засідання Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року № 76, член Вищої ради правосуддя ОСОБА_3 поінформувала, що суддя господарського суду Львівської області ОСОБА_1 втретє не з?явилась на засідання.

164. Також член Вищої ради правосуддя Краснощокова Н.С. повідомила, що Радою відкладався розгляд матеріалів стосовно неї 17 січня та 11 червня 2019 року за її заявою.

165. Член Вищої ради правосуддя запропонувала розглядати матеріали щодо звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Львівської області на підставі підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України відповідно до подання з рекомендацією Вищої кваліфікаційної комісії суддів України за відсутності судді. Ця пропозиція членами Ради підтримана одноголосно.

166. Верховний Суд з матеріалів щодо звільнення судді господарського суду Львівської області ОСОБА_1 встановив, що позивач повідомлялась про засідання Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному законом.

167. Вища рада правосуддя двічі відкладала розгляд матеріалів щодо звільнення ОСОБА_1 з посади судді за її клопотаннями.

168. Таким чином, відповідно до правил статті 56 Закону № 1798-VIII, неявка позивача у засідання 15 жовтня 2019 року незалежно від причин не перешкоджала розгляду Вищою радою правосуддя цього питання за її відсутності.

169. Отже, Верховний Суд констатує, що розгляд Вищою радою правосуддя матеріалів щодо звільнення судді господарського суду Львівської області ОСОБА_1 за її відсутності здійснено правомірно, такі дії відповідають приписам статті 56 Закону № 1798-VIII.

170. Водночас, Суд вважає необхідним наголосити на такому.

171. Мета, процедура та правові наслідки кваліфікаційного оцінювання суддів детально та в необхідній мірі визначені та врегульовані Конституцією України, Законами №1402-VIII та №1798-VIII.

172. Положення цих нормативно-правових актів є зрозумілими, точними і передбачуваними.

173. Вказані акти законодавства, зокрема, передбачають можливість звільнення судді в тому випадку, коли об?єктивні результати його оцінювання прямо підтверджують нездатність чи небажання судді виконувати свої обов?язки на мінімально прийнятному рівні.

174. Водночас, Судом встановлено, що позивач була ознайомлена з вимогами законодавства та виявила бажання пройти відповідну процедуру оцінювання, вона передбачала її наслідки, які могли бути як позитивні, так і негативні для її подальшого перебування на посаді судді.

175. Отже, Верховний Суд вважає, що приписи підпункту 4 пункту 16-1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII були на достатньому рівні зрозумілими та передбачуваними для позивача.

176. З огляду на встановлені в цій справі обставини та правове регулювання спірних правовідносин, оцінивши належність, допустимість, достовірність зібраних у справі доказів як кожного окремо, так і їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, зваживши всі аргументи та доводи учасників справи, Суд дійшов висновку про те, що Вища рада правосуддя, ухвалюючи спірне рішення, діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом №1798-VIII, з дотриманням принципів пропорційності та законності. Це рішення Ради відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, містить обґрунтовані мотиви, з яких цей орган дійшов правомірного висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Львівської області.

177. Таким чином, Верховний Суд вважає відсутніми підстави для задоволення цього позову повністю.

178. При розгляді цієї справи Суд не обмежується з?ясуванням лише визначених Законом №1798-VIII підстав для оскарження і скасування рішення цих органів щодо звільнення з посади судді, а вирішує справу з урахуванням засад адміністративного судочинства.

179. Суд враховує, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

180. Окрім цього, Суд бере до уваги, що пунктом 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року встановлено право особи на доступ до суду, яке, зокрема, включає такий аспект, як право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (пункт 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі «Обермейєр проти Австрії» (CASE OF OBERMEIER v. AUSTRIA); пункт 155 рішення Європейського суду з прав людини від 4 березня 2014 року у справі «Гранд Стівенс проти Італії» (CASE OF GRANDE STEVENS v. ITALY)).

181. У пункті 81 Висновку ОБСЄ/БДІПЛ щодо Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30 червня 2017 року звернуто увагу, що суддя, роботу якого оцінюють, повинен мати змогу оскаржити результати незадовільного оцінювання, особливо, якщо зачіпаються громадянські права судді в розумінні статті 6 Європейської конвенції з прав людини; і що серйознішими можуть бути наслідки оцінювання для судді, то важливішими є такі права на ефективне оскарження.

182. Колегія суддів враховує, що для забезпечення незалежності судової системи рішення про звільнення суддів мають ухвалюватись з дотриманням справедливих процедур, які забезпечують об?єктивність і неупередженість, та встановлені у національному законодавстві.

183. При цьому важливим запобіжником суддівської незалежності та незалежності судової системи в цілому є можливість оскаржити рішення по суті.

184. В процедурі здійснення судового контролю за дискреційними адміністративними актами Верховний Суд враховує висновки Європейського суду з прав людини, відповідно до яких за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки»; п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (CASE OF SIGMA RADIO TELEVISION LTD. v. CYPRUS).

185. Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов?язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

186. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Судові витрати

187. За правилами статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України понесені позивачем витрати у виді сплаченого судового збору за звернення з цим позовом до суду відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 241-243, 246, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, Вищої Кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року № 2748/0/15-19 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді господарського суду Львівської області», скасування рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 20 липня 2018 року № 1261/ко-18 в частині внесення подання до Вищої ради правосуддя про звільнення її з посади судді відмовити повністю.

Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене та підписане 16 листопада 2020 року.

Головуючий суддя О.А. Губська

Судді М.В. Білак

А.Г. Загороднюк

О.В. Калашнікова

В.М. Соколов