Справа № 640/15522/20
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2020-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 листопада 2020 року м. Київ № 640/15522/20
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства внутрішніх справ України

про зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту - відповідач), в якому просить зобов`язати відповідача визнати позивача учасником бойових дій та видати посвідчення учасника бойових дій установленого зразка.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем безпідставно відмовлено позивачу у встановленні статусу учасника бойових дій, оскільки з наданих відповідачу документів вбачається, що він був відряджений для виконання обов`язків по охороні громадського порядку у районах з надзвичайним положенням, пов`язаних з масовими антигромадськими проявами в м. Кувасай Ферганської області, м. Баку Азербайджанської РСР, м. Аккурган Ташкентської області, а також на території Азербайджанської РСР та Нагірно-Карабахської автономної області. Вказані обставини, на думку позивача, є підставою для зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України прийняти рішення про надання статусу учасника бойових дій позивачу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2020 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

05 серпня 2020 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив, з якого вбачається, що відповідач не погоджується з заявленими позовними вимогами, оскільки у спірний період Азербайджанська РСР входила до складу СРСР, який існував з 1922 по 1991 роки та був єдиною, разом з Українською СРСР, багатонаціональною федеральною державою, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що позивач направлявся у відрядження до іншої держави. Також, відповідач наголошує, що у спірний період воєнний час не оголошувався.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

ОСОБА_1 у період з 24 травня 1989 року по 21 травня 1991 року, перебуваючи на військовій службі у Внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ СРСР, зокрема на посаді командира першої мотострілкової роти військової частинии № 3408 Внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ СРСР по Середній Азії та Казахстану, направлявся в службові відрядження для виконання обов`язків по охороні громадського порядку у районах з надзвичайним положенням, пов`язаних з масовими антигромадськими проявами, в м. Кувасай Ферганської області, м. Баку Азербайджанської РСР, м. Аккурган Ташкентської області, а також на території Азербайджанської РСР та Нагірно-Карабахської автономної області, що підтверджується довідкою Головного управління караульних військ Міністерства внутрішніх справ Республіки Узбекистан від 23 липня 2010 року № 20/9-72.

11 червня 2020 року позивач звернувся із заявою до Міністерства внутрішніх справ України про встановлення статусу учасника бойових дій.

Листом від 19 червня 2020 року № Б-9407/22 Міністерство внутрішніх справ України відмовило позивачу у встановленні статусу учасника бойових дій, з тих підстав, що перелік держав, періоди бойових дій, категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України, а згідно постанови № 63 від 08 лютого 1994 року "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Азербайджанська РСР у переліку держав і періодів бойових дій на їх території не значиться, а отже правових підстав для встановлення статусу учасника бойових дій немає.

Вважаючи протиправною відмову Міністерства внутрішніх справ України у наданні статусу учасника бойових дій, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною п`ятою статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з пунктом 2 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.

Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 08 лютого 1994 року "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (надалі по тексту також - Постанова № 63) затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців МВС СРСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території.

Як убачається з переліку держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 63, у ньому дійсно відсутня Азербайджанська РСР.

Проте, у вказаному переліку міститься вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року.

Отже, під визначенням "інші країни після 1979 року", яке міститься у Постанові № 63, слід розуміти у тому числі колишній Союз PCP.

Суд звертає увагу на те, що 24 серпня 1991 року внаслідок проголошення України незалежною демократичною державою, Україна стала незалежною державою, по відношенню до будь-якої країни, в тому числі і по відношенню до колишнього Союзу РСР, а тому, ураховуючи те, що визначення "інші країни після 1979 року" міститься в Постанові № 63, яка прийнята у відповідності до законодавства незалежної держави України, термін "інші країни" слід розуміти по відношенню саме до незалежної держави Україна, а не по відношенню до колишнього Союзу РСР.

Слід також враховувати, що в період, який передував відокремленню колишніх союзних республік Союзу РСР та створення на їх території незалежних держав, а саме з 1988 по 1991 роки в СРСР відбувались масові заворушення та безпорядки, які супроводжувались людськими жертвами серед громадського населення та постраждалими серед працівників правоохоронних органів та військовослужбовців. Збройні сили СРСР і органи внутрішніх справ в даних регіонах виконували бойові завдання, метою яких був захист мирного населення та приборкання конфліктуючих сторін. На час існування Союзу РСР та партійної ідеології, яка панувала в той період, не визнавалось, що в союзних республіках могли вестись бойові дії, і реальна інформація про їх наслідки замовчувалась.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що хоча Азербайджанська РСР окремо не включена в перелік держав і періодів бойових дій на їх території, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 63, позивачем підтверджено довідкою Головного управління караульних військ Міністерства внутрішніх справ Республіки Узбекистан від 23 липня 2010 року № 20/9-72, що він направлявся у даний регіон та виконував завдання в умовах надзвичайного стану та при збройних конфліктах.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідь на заяву позивача про встановлення статусу учасника бойових дій була надана у формі листа від 17 червня 2020 року № Б-10669.

Разом з тим, згідно з пунктом 2 розділу ІІ Положення про комісію Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23 травня 2019 року № 395, з метою забезпечення виконання покладених на неї завдань Комісія має право:

заслуховувати в разі потреби пояснення працівників МВС, щодо яких подано документи, свідків, представників органів державної влади, громадських організацій, рад ветеранів;

подавати на розгляд міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - міжвідомча комісія) документи зі спірних питань, які потребують міжвідомчого врегулювання;

повертати документи суб`єктам звернення з метою подальшого їх доопрацювання в разі виявлення недоліків (помилок), що унеможливлюють прийняття рішення;

відкладати розгляд документів у межах строків їх розгляду для встановлення додаткових обставин, що мають істотне значення для прийняття рішення.

У місячний строк із дня надходження документів (уточненої інформації) за наявності передбачених законодавством України підстав приймається рішення комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни (далі - рішення Комісії) за формою, наведеною в додатку до цього Положення.

Комісія приймає рішення про: надання статусу учасника бойових дій; надання статусу учасника війни; відмову в наданні статусу учасника бойових дій; відмову в наданні статусу учасника війни; позбавлення статусу учасника бойових дій; позбавлення статусу учасника війни.

Виходячи з системного аналізу вказаних вище правових норм та обставин справи, суд приходить до висновку про те, що відповідач при розгляді заяви позивача про встановлення статусу учасника бойових дій дійшов до передчасного висновку, не в повному обсязі прийняв до уваги надані позивачем документи, не проаналізував їх зміст, не врахував факт відрядження позивача до Азербайджанської РСР, з формальних підстав, листом повідомив про відсутність підстав для встановлення позивачу статусу учасника бойових дій, в зв`язку з тим, що така республіка не входить до переліку держав, де велись бойові дії.

Таким чином, позивач має право на отримання статусу учасника бойових дій, тоді як відповідач по суті звернення позивача не розглянув та не прийняв у встановлені законом строки рішення про надання статусу учасника бойових дій чи відмову у наданні такого статусу.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому такі дії відповідача є протиправними та недопустимими.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

Згідно Рекомендацій Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Радою Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Враховуючи фактичні обставини, встановлені судом у цій справі, та неодноразову відмову у наданні статусу учасника бойових дій позивачу на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києві від 07 грудня 2010 року у справі № 2а-14096/10/2670 та від 20 лютого 2012 року у справі № 2а-884/12/2670, суд дійшов висновку, що у відповідача відсутній альтернативний варіант дій, а тому суд вважає за можливе зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про надання позивачу статусу учасника бойових дій.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі №823/795/17 (реєстраційний номер в ЄДРСР 72901778).

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача видати позивачу посвідчення учасника бойових дій встановленого законодавством зразка, то суд зазначає, що вирішенню питання про видачу посвідчення учасника бойових дій повинно передувати прийняття відповідного рішення про надання статусу учасника бойових дій, яке й є підставою для видачі посвідчення.

З огляду на наведене, позовні вимоги у цій частині є передчасними та направлені на захист ще не порушеного права, що суперечить статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, так як підлягає судовому захисту лише порушене право позивача.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги задоволено, на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у наданні ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.

3. Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України на підставі заяви від 12 червня 2020 року № 1 надати ОСОБА_1 статус учасника бойових дій.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10, ).

Рішення суду, відповідно до частин першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова