Справа № 400/1375/20
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2020-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 400/1375/20
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 18 березня 2015 року по 21 червня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 18 березня 2015 року по 21 червня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку в сумі 628 012,70 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що, станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу, відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вважає, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Також позивач вважає, що його право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачене статтею 117 КЗпП України, оскільки з ним не проведений остаточний розрахунок при звільненні, а саме: не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 18 березня 2015 року по 21 червня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби (21.06.2018 року).

Зобов`язав Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вказану грошову компенсацію.

В іншій частині позову відмовив.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на відповідача покладається обов`язок сплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, незважаючи на те, що надання такої відпустки в особливий період припиняється.

Підставою для такого висновку стало, також, використання для вирішення спірних правовідносини правової позиції Верховного Суду, який розглянув зразкову справу №620/4218/18 за подібними правовідносинами. Дана справа, як вважав суд першої інстанції, є типовою щодо зразкової справи.

Водночас суд вважав необхідним відмовити в задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації, оскільки така вимога, на його думку, заявлена передчасно, тобто до дати проведення відповідачем фактичного розрахунку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в частині відмови в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у справі №821/1083/17 та постанову Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про застосування судами законодавства про оплату праці», де у п.20, зокрема, вказано, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд, на підставі статті 117 КЗпП України, стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

За таких підстав, скаржник наголошує, що за умови встановлення судом його права на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, Військова частина НОМЕР_1 повинна нести відповідальність, встановлену ч.1 ст. 117 КЗпП України.

Відповідач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає про те, що норми законодавства про працю не поширюються на військовослужбовців, адже відсутнє законодавче підґрунтя для ототожнення та застосування вимог трудового законодавства до законодавства про проходження військової служби. Тому, на думку відповідача, встановлена приписами статей 116, 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні до таких правовідносин не застосовується.

У відзиві також зазначено, що, при нарахуванні та виплаті позивачу належних при звільненні сум, був відсутній спір щодо їх розміру, а тому відсутні підстави для застосування статті 117 КЗпП України.

На думку відповідача, з прийняттям судових рішень статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення. Така позиція відповідача побудована на рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України».

Також відповідач вважає, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, де встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розглянута в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи, які не оспорюються та визнаються сторонами.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 18.03.2015 року.

Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 (в подальшому Військова частина НОМЕР_1 ).

Наказом начальника Головного управління персоналу заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 31 травня 2018 року №146 ОСОБА_1 звільнено у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6 статті 26, з урахуванням підпункту «ї» пункту 1 частини 8 цієї ж статті, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та направлено для зарахування на військовий облік до Очаківського районного військового комісаріату Миколаївської області.

Наказом командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 21.06.2018 року №140 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Проводячи повний розрахунок при звільненні позивача з військової служби, відповідачем не виплачена компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойових дій за період з 18 березня 2015 року по 21 червня 2018 року.

03 лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 18 березня 2015 року по 21 червня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Відповідач листом №633/559 від 24.02.2020 року відмовив в такій виплаті посилаючись на необґрунтованість заяви.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Враховуючи, що апеляційна скарга подана в частині відмови у стягненні середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 628 012,70 грн., суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що трудове законодавство у питаннях, що не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців.

На користь такого висновку свідчить наступне.

Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці.

Разом з тим, спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців, тому доводи відповідача про зворотне, не приймаються до уваги.

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з відповідною вимогою, встановленого статтею 233 КЗпП України, слід зазначити таке.

Існує усталена судова практика Верховного Суду щодо врегулювання строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Так, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року (справа №607/14495/16-ц) цей Суд, проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, зробив висновок про те, що, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Враховуючи вказані висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що у межах спірних правовідносин, тримісячний строк, на момент звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, ще не розпочався, оскільки відповідач не провів з ним повний розрахунок при звільненні, а саме: не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Тобто, такий тримісячний строк починає свій відлік з моменту фактичного розрахунку зі звільненим працівником.

Такий правовий висновок узгоджується також з рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2012, де вказано, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Отже, висновок відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є необґрунтованим, а тому судом апеляційної інстанції не приймається.

Водночас, досліджуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає помилковою позицію суду першої інстанції щодо передчасності заявленої вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації.

Так, судом першої інстанції встановлено, що, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем розрахунку грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши затримку розрахунку при звільненні, повинен був вирішити вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації по день ухвалення рішення.

Наступне на чому необхідно зосередити увагу це те, що у відзиві відповідач наполягає на відсутності права позивача на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що, при нарахуванні та виплаті позивачу належних при звільненні сум, був відсутній спір щодо їх розміру, а тому відсутні підстави для застосування статті 117 КЗпП України.

Також відповідач вважає, що, з прийняттям судових рішень, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення. Така позиція відповідача побудована на рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України».

Досліджуючи вказані доводи, колегія суддів встановила таке.

26 лютого 2020 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову (справа №821/1083/17), висновки якої полягають у наступному.

По-перше, Велика Палата Верховного Суду вказала, що у своєму рішенні ЄСПЛ, у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

По-друге, відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Отже, аналізуючи вказані положення КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що судом першої інстанції встановлено право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, колегія суддів вважає, що Військова частина НОМЕР_1 повинна нести відповідальність, встановлену ч.1 ст.117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації по день фактичного розрахунку.

Між тим, позивачем у позові заявлено до стягнення середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 628 012,70 грн., заявлений ним період затримки становить з 22 червня 2018 року (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу та усіх видів забезпечення) по 30 березня 2020 року (місяць в якому позивач звернувся до суду з даним позовом).

Суд апеляційної інстанції встановив, що така сума позивачем розрахована невірно, враховуючи таке.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі Порядок №100).

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно довідки про нараховане грошове забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два календарні місяці перед його виключенням зі списків особового складу та усіх видів забезпечення квітень-травень 2018 року позивачу нараховано 16 255,61 грн. за квітень 2018 року та 15 629,45 грн. за травень 2018 року. Протягом цих двох місяців було 40 робочих днів. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить 791,89 грн. (16 255,61 + 15 629,45 = 31 885,06 / 40 = 797,13).

Позивач заявив період затримки з 22 червня 2018 року по 30 березня 2020 року. У цей період було 437 робочих днів, а тому, середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки становить 348 345,81 грн. (437 х 797,13 = 348 345,81).

Однак, у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду йде мова про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (постанова від 20.05.2020 року, справа №816/1640/17).

Ураховуючи викладену позицію, колегія суддів дослідила розрахунок коштів щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Відповідно до цього розрахунку до виплати належить 30 343,80 грн. грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, що на одинадцять разів є меншим ніж сума стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату такої компенсації (348 345,81 грн.).

Суд апеляційної інстанції, для визначення суми, яку належить стягнути як середній заробіток за несвоєчасну виплату грошової компенсації при звільненні враховує тривалість строку між звільненням позивача з військової служби і, відповідно, непроведенням з ним повного розрахунку (червень 2018 року), та зверненням до суду з даним позовом (березень 2020 року), що становить майже два роки, співмірність ймовірного розміру майнових втрат пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що сума стягнення середнього заробітку за несвоєчасну виплату ОСОБА_1 компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки має становити 15 000 грн.

Отже, рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 628 012,70 грн. належить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що позивач є учасником бойових дій та нього розповсюджуються пільги, зокрема, щодо сплати судового збору, відсутні підстави для розподілу судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас п.2 ч.5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.1 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, відсутні підстави для касаційного оскарження даного рішення.

Керуючись статтями 308, 311, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку в сумі 628 012,70 грн.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку в сумі 628 012,70 грн. задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код за ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

У задоволенні позовної вимоги в частині стягнення середнього заробітку в сумі 613 012,70 грн. відмовити.

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 18.03.2015 року по 21.06.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 21.06.2018 року та зобов`язання нарахувати і виплатити таку грошову компенсацію залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 20.11.2020 року.