Справа № 243/7865/20
Суддя: Дюміна Н. О.
Дата ухвалення: 2020-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 243/7865/20

Провадження № 2-а/243/88/2020

23 листопада 2020 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Дюміної Н.О.

за участю:

секретаря судового засідання Прилуцької А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 6 Слов`янського міськрайонного суду Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгена Пікуса Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим в ході судового розгляду справи позовом до Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгена Пікуса Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення.

Свої вимоги мотивуючи тим, що постановою виконуючого обов`язки начальника відділення загального зв`язку відділу прикордонної служби "Мілове"ім.В.Банних - Скорика А.С. серії СхРУ № 072882 від 05.09.2020 року її було притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 1700 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 204-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно вказаної постанови 04.09.2020 року о 23 год.00 хв. вона перетнула ДК України з ТОТ України до РФ через тимчасово недіючий пункт пропуску через ДК України «Маринівка», чим порушила п. 3 Порядку в`їзду осіб переміщених товарів на ТОТ у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій», затвердженого Постановою КМУ від 17.07.2019 року за № 815, тобто скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 204-2 КУпАП, у зв`язку з чим відносно неї було складено постанову та накладено адміністративне стягнення.

Зазначає в позові, що дійсно 04.09.2020 року о 23 годині 00 хвилин, вона була вимушена перетнути кордон України та Росії через тимчасово непрацюючий пункт пропуску «Маринівка», оскільки іншого способу покинути тимчасово непідконтрольну територію в неї не було, так як з березня 2020 року по теперішній час незаконними військовими угрупуваннями на території Донецької області було прийнято рішення щодо припинення роботи пунктів пропуску на лінії розмежування бойових дій з Україною, через Covid-19.

Вважає, що вказана постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає скасуванню оскільки вона на час перетину кордону перебувала у стані крайньої необхідності та крім того відповідачем під час розгляду справи було порушено вимоги ст. 245 КУпАП.

Просила суд визнати протиправними дії в.о. начальника відділення загального зв`язку відділу прикордонної служби «Мілове» ім. В. Банних лейтенанта Скорика А.С. щодо складання протоколу та винесення постанови про накладення адміністративного стягнення та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії СхРУ № 072882 від 05.09.2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, яке передбачене ч.1 ст. 204-2 КУпАП.

Позивач ОСОБА_1 та її представник Галій С.А. в судове засідання не прибули, однак надали суду заяву, відповідно до якої просять розгляд справи проводити за їх відсутності, на заявлених вимогах наполягають, просять їх задовольнити.

Представник відповідача Луганського прикордонного загону Державної прикордонної служби України в судове засідання не прибув, однак належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Надав до суду відзив на позовну заяву та подав клопотання про розгляд справи у його відсутності.

З наданого представником відповідача відзиву на адміністративний позов слідує, що Луганський прикордонний загін імені Героя України полковника Євгена Пікуса Державної прикордонної служби України позовні вимоги не визнає повністю, зазначаючи, що позивачка у своїх поясненнях підтвердила данні викладені у постанові про накладення адміністративного стягнення, а сама постанова не повинна містити посилання на докази, які посадова особа розглянула та врахувала при винесенні відповідної постанови. У задоволенні позовних вимог просили відмовити у зв`язку з необгрунтованістю.

Відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог та відповідач на підставу своїх заперечень, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд приходить до наступного.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що 05 вересня 2020 року відносно ОСОБА_1 було винесено постанову серії СхРУ № 072882, згідно якої визнано винною у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 204 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 1700 грн. 00 коп.

Як вбачається з постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 серпня 2019 року К 9 по справі № 215/5304/16-а (2-а/215/47/17) притягнення особи до адміністративної відповідальності здійснюється за умови повного з`ясування усіх обставин вчинений нею адміністративного правопорушення та виявлення причин, що спричинили його вчинення. Для притягнення особи до адміністративної відповідальності не достатньо лише встановлення факту вчинення нею порушення, оскільки застосування передбачених нормами КУпАП заходів впливу, можливе лише за умови відсутності обставин, визначених статтями 17, 247 КУпАП та у разі, якщо вина особи повністю, доведена належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як вбачається з позовної заяви, позивач ОСОБА_1 не погодившись з постановою про накладання на неї стягнення її оспорює, не заперечуючи разом з тим факт незаконного перетину кордону, однак вказуючи що зробила це перебуваючи у стані крайньої необхідності.

Зазначає в позові, що була вимушена перетнути кордон України та Росії через тимчасово непрацюючий пункт, оскільки знаходилась у стані крайньої необхідності та не мала на той час іншої можливості покинути непідконтрольну Україні територію.

Як вбачається з положень ст. 245 КУпАП - завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 1, абз. 1 ч. 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як видно з наданого відповідачем відзиву до суду - повна та детальна інформація про діючі КПВВ наявна в Інтернет виданнях та на сайтах Операції об`єднаних сил та Державної прикордонної служби. Крім того відповідач зазначив, що з 04.09.2020 року окупаційною владою ТОТ України здійснювався пропуск громадян через КПВВ «Новотроїцьке» та «Станиця Луганська» з 07.00 до 18.30 про роботу яких та кількість осіб, які здійснили виїзд з ТОТ України у Донецькій та Луганській областях і в`їзд до таких територій у визначеному КПВВ постійно інформують і Інтернет виданнях та на сайтах Операції об`єднаних сил та Державної прикордонної служби, Східного регіонального управління та відповідних прикордонних загонів.

Крім того, з наданих відповідачем письмових доказів вбачається, що під час провадження в справі про адміністративне правопорушення позивачка ОСОБА_1 не оспорювала допущене порушення, що підтверджується поясненням позивачки від 05.09.2020 року, в якому зазначається: «свою вину визнаю повністю. Зауважень, скарг, клопотань та доповнень не маю.»

Суд звертає увагу, що під час здійснення розгляду справи про адміністративне правопорушення, згідно із ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення, місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

З наданих відповідачем та досліджених в судовому засіданні письмових доказів видно, що позивачка ОСОБА_1 ознайомилася з винесеною постановою, перед початком розгляду справи їй були роз`яснені права передбачені ст. 268 КУпАП, крім того позивачка надала письмові пояснення по справі, не заявляла клопотання по справі, та не виявила бажання користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, що підтверджується матеріалами справи з її власним підписом.

У зв`язку з чим до доводів позивачки, що відповідач не дав їй в повній мірі скористатися правами, передбаченими ст. 268 КупАП, суд відносить критично та не приймає до уваги.

Також суд зазначає, що лейтенантом Скорик А.С. при накладенні штрафу було враховано характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, та відповідно було обране мінімальне стягнення.

Судом встановлено з пояснень ОСОБА_1 , викладених у позові, що позивач не заперечує факту незаконного перетину державного кордону та повністю усвідомлювала, що КПВВ через який вона перетинає кордон не працює, однак як на підставу незаконного перетину державного кордону позивачка посилається на стан крайньої необхідності в якому вона знаходилася.

Разом з тим, ОСОБА_1 не навела суду жодної підстави чи обґрунтування, внаслідок яких в неї виникла крайня необхідність у перетині державного кордону України саме через непрацюючий КПВВ, враховуючи, що на той час працювали КПВВ з обох боків лінії розмежування між територією України та непідконтрольною Україні території, а доказів, які б обґрунтовували та доводили крайній стан позивачки через небезпеку для її життя чи невідкладність її присутності в місці до якого вона прямувала через непрацюючий пункт пропуску, суду надано не було.

З огляду на позицію позивачки суд зазначає наступне.

Так, відповідно до статті 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Разом з тим, в судовому засіданні достовірно було встановлено, що станом на 04.09.2020 року на ділянці проведення операції об`єднаних сил в межах Донецької та Луганської областей функціонували визначені КПВВ про що наявна інформація в Інтернет виданнях та на сайтах Операції об`єднаних сил та Державної прикордонної служби. Крім з 04.09.2020 року окупаційною владою ТОТ України здійснювався пропуск громадян через КПВВ «Новотроїцьке» та «Станиця Луганська» з 07.00 до 18.30 про роботу яких та кількість осіб, які здійснили виїзд з ТОТ України у Донецькій та Луганській областях і в`їзд до таких територій у визначеному КПВВ постійно інформують і Інтернет виданнях та ця інформація міститься сайтах Операції об`єднаних сил.

Верховний Суд роз`яснив, що інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства. Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам (Постанова Верховного Суду № 686/5225/17 від 21.12.2018 року) .

У зв`язку з вищевикладеним та приймаючи до уваги встановлені фактичні обставини у справі, суд приходить до висновку, що немає підстав вважати, що позивачка на час перетину державного кордону України через непрацюючий пункт пропуску, діяла у стані крайньої необхідності.

Враховуючи, що оскаржувана постанова винесена уповноваженою особою, в передбачений законом спосіб, а її зміст відповідає положенням ст. 283 КУпАП, крім того твердження позивачки не знайшли свого підтвердження в судовому засідання та були спростовані як письмовими доказами наданими відповідачем так і фактичними обставинами у справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

З приводу вимог позивачки, щодо визнання дій в.о. начальника відділення загального зв`язку відділу прикордонної служби «Мілове» ім. В Банних лейтенанта Скорика А.С. щодо складання протоколу та винесення постанови - протиправними, суд зазначає наступне.

Так згідно ч. 1 ст. 258 КУпАП - протокол не складається в разі вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтями 70, 77, частиною третьою статті 85, статтею 153, якщо розмір штрафу не перевищує трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, частиною першою статті 85, якщо розмір штрафу не перевищує семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, статтею 107 (у випадках вчинення правопорушень, перелічених в частині третій статті 238) частиною третьою статті 109, статтями 110, 115, частинами першою, третьою і п`ятою статті 116, частиною третьою статті 116-2, частинами першою і третьою статті 117 (при накладенні адміністративного стягнення у вигляді попередження на місці вчинення правопорушення), статтями 118, 119, статтями 134, 135, частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 185-3, статтею 197 (при накладенні адміністративного стягнення у вигляді попередження), статтею 198 (при накладенні адміністративного стягнення у вигляді попередження), а також статтями 202-203-1, 204-2, 204-4 (у випадках виявлення цих правопорушень у пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон України чи контрольних пунктах в`їзду-виїзду) цього Кодексу, якщо особа не оспорює допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається.

Приймаючи до уваги встановлені в судовому засіданні фактичні обставини, згідно яких підтверджено належними доказами, що ОСОБА_1 не оспорювала допущене порушення, то протокол не був складений на підставі вимог діючого законодавства, а отже дії в.о. начальника відділення загального зв`язку відділу прикордонної служби були правомірними.

Крім того суд зазначає, що у відповідності до п. 3 розділу II Інструкції з оформлення посадовими особами Державної прикордонної служби України матеріалів справ про адміністративні правопорушення затвердженої наказом МВС України від 08.09.2013 року № 898, лейтенант Скорик А.С. мав право та повноваження розглядати справу про адміністративне правопорушення та накладати адміністративне стягнення відносно ОСОБА_1 .

Тому в цілому підстави визнавати дії виконуючого обов`язки начальника відділення загального зв`язку відділу прикордонної служби "Мілове" ім.В.Банних - Скорика А.С. саме щодо винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 у суду відсутні.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались позивач та відповідач, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 6, 77, 241-250, 286 КАС України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Луганського прикордонного загону імені Героя України полковника Євгена Пікуса Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Першого Апеляційного адміністративного суду, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться місцевий загальний суд як адміністративний суд.

Учасники справи, а також особи які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Суддя Слов`янського

міськарйонного суду

Донецької області Н.О. Дюміна