Справа № 300/2313/20
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2020-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2020 р. справа № 300/2313/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Боршовського Т.І., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України та Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (надалі - відповідач 1) та Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (надалі - відповідач 2), в якому просить суд: стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі в розмірі 98937,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 у справі № 300/505/19 визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України №32-ос від 12.02.2019 "Про звільнення ОСОБА_1 ", визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної фіскальної служби Івано-Франківської області №73-о від 12.02.2019 "Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України", поновлено майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-247284) на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківської області та стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 69255,90 грн. з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Рішення в частині поновлення на посаді суд допустив до негайного виконання. Вказане судове рішення від 10.09.2019 в справі № 300/505/19 в частині поновлення на роботі фактично було виконане лише 07.07.2020, коли Державна фіскальна служба України прийняла наказ № 931-о «Про виконання рішення суду», пунктом 2 якого поновлено майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-247284) на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківської області, з 13.02.2019. Позивач вважає, що на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України відповідачі зобов`язані виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 11.09.2019 по 06.07.2020.

Ухвалою від 14.09.2020 Івано-Франківським окружним адміністративним судом відкрито провадження в справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

30.09.2020 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшов відзив № 654/9/09-97-09 від 30.09.2020 Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на позовну заяву, в якому відповідач 2 заперечує проти задоволення позову. Зокрема представник відповідача 2 вказала, що затримка виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі (невиконання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення на роботі без поважних причин негайно, після проголошення судового рішення) зумовлює відповідальність роботодавця за статтею 236 Кодексу законів про працю України. Окрім цього, поновленню на посаді повинна передувати ініціатива поновленої особи перед працедавцем з цього питання. Визначене судом право на поновлення на роботі має приватний характер, тому не може бути реалізоване без волевиявлення цього працівника. В даному випадку, на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2019 у справі № 300/505/19, після її оскарження в касаційному порядку, наказом ДФС України від 07.07.2020 № 931-о «Про виконання рішення суду» ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківської області, з 13.02.2019. За вказаних обставин, представник Головного управління ДФС в Івано-Франківській області просила суд в задоволенні позову відмовити.

12.10.2020 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшов відзив Державної фіскальної служби України на позовну заяву, в якому відповідач 2 заперечує проти задоволення позову. Зокрема представник відповідача вказав, що відповідно до статті 353 Податкового кодексу України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Так, питання прийняття на службу та звільнення з неї, врегульовані Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114. Представник відповідача 2 зазначив, що Державна фіскальна служба України є неналежним відповідачем в цій справі, оскільки належним відповідачем має бути орган, у відносинах публічної служби з яким перебував позивач. З огляду на те, що позивач проходив службу в Головному управлінні ДФС в Івано-Франківській області, належним відповідачем за позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення є саме Головне управління ДФС в Івано-Франківській області, а не Державна фіскальна служба України. Представник відповідача 2 просив суд в задоволенні позову відмовити.

06.10.2020 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшла відповідь позивача на відзив Головного управління ДФС в Івано-Франківській області. У відповіді від 06.10.2020 ОСОБА_1 зазначив, що після прийняття судового рішення від 10.09.2019 у справі № 300/505/19 неодноразово звертався до Державної фіскальної служби України та Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про поновлення на роботі. Позивач також звертався для поновлення на роботі в порядку примусового виконання рішення суду за допомогою органів Державної виконавчої служби України, однак виконавчий документ було повернуто ОСОБА_1 без прийняття до виконання. Таким чином, позивач лише з прийняттям наказу ДФС України від 07.07.2020 № 931-о «Про виконання рішення суду» поновлений на посаді, а тому має право на виплату середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі в розмірі 98937,00 грн.

Одночасно у відзиві представник Державної фіскальної служби України просив суд здійснювати розгляд цієї справи за участю представника Державної фіскальної служби України. Суд не знайшов підстав для задоволення вказаного клопотання, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання.

Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши письмові докази, судом встановлено таке.

Наказом Державної фіскальної служби України від 12.02.2019 за № 32-ос ОСОБА_1 звільнено з посади та податкової міліції Державної фіскальної служби України у запас (з постановкою на військовий облік) за підпунктом "г" (через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі), пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Наказом Головного управління ДФС в області від 12.02.2019 за № 73-о оголошено коментований вище наказ № 32-ос від 12.02.2019.

ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення з посади №32-ос від 12.02.2019, поновлення на службі в податковій міліції та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 в справі № 300/505/19 позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України та Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області задоволено частково: скасовано наказ Державної фіскальної служби України №32-ос від 12.02.2019 "Про звільнення ОСОБА_1 ", визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної фіскальної служби Івано-Франківської області №73-о від 12.02.2019 "Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України", поновлено майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-247284) на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківської області, стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 69255,90 грн. з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати (середнього заробітку за час вимушеного прогулу) за один місяць в сумі 9234,00 грн. суд допустив до негайного виконання (а.с. 7-19).

Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 12.12.2019 залишив без задоволення апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 у справі № 300/505/19 без змін (а.с. 20-25).

Верховний Суд ухвалою від 23.01.2020 повернув скаржнику касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку.

23.01.2020 з метою виконання рішення від 10.09.2019 Івано-Франківський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист № 300/505/19.

06.07.2020 старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повернуто виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання.

07.07.2020 Державна фіскальна служба України прийняла наказ № 931-о «Про виконання рішення суду», пунктом 2 якого поновлено майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-247284) на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківської області, з 13.02.2019 (а.с. 26).

Зважаючи на те, що рішення суду від 10.09.2019 в справі № 300/505/19 про поновлення на роботі ОСОБА_1 виконано лише 07.07.2020, позивач звернулася з цим адміністративним позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі в розмірі 98937,00 грн.

Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.

Правове регулювання державної служби регламентовано статтею 5 Закону України "Про державну службу". Так, згідно з частинами 1 - 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це зазначено у спеціальному законі. Тобто норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці працівників структурних підрозділів Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, не встановлено відповідальність роботодавця за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку, що норми Кодексу законів про працю України поширюються на вказані правовідносини.

Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 10.05.2019 в справі № 816/1791/17.

Питання оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника регламентовані статтею 236 Кодексу законів про працю України.

Так, згідно зі статтею 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною 1 статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно з частиною 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (частина 2 статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на зміст вищевказаних норм, рішення, допущене судом до негайного виконання, в тому числі в частині, відповідач зобов`язаний виконати незалежно від пред`явлення його позивачем до примусового виконання та набрання таким судовим рішенням законної сили.

При цьому, таке рішення є обов`язковим також для правонаступників учасників справи.

В пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Як встановлено судом, рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 в справі № 300/505/19 визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України №32-ос від 12.02.2019 "Про звільнення ОСОБА_1 ", визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної фіскальної служби Івано-Франківської області №73-о від 12.02.2019 "Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України", поновлено майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-247284) на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківської області, стягнуто з Головного управління Державної фіскальної служби Івано-Франківської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 69255,90 грн. з утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Рішення в частині поновлення на посаді суд допустив до негайного виконання.

Судове рішення від 10.09.2019 в справі № 300/505/19 в частині поновлення на роботі виконано 07.07.2020, оскільки саме цього дня Державна фіскальна служба України прийняла наказ № 931-о «Про виконання рішення суду», пунктом 2 якого поновлено майора податкової міліції ОСОБА_1 (М-247284) на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки територіальних органів Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківської області, з 13.02.2019 (а.с. 29).

Суд зазначає, що добровільне виконання відповідачем рішення суду про поновлення на роботі - це його законодавчо встановлений обов`язок, який не ставиться в залежність від дій особи, яку поновлено на роботі, зокрема, подання нею заяви про поновлення на роботі чи виконавчого листа для примусового виконання рішення суду.

Верховний Суд в постанові від 13.02.2019 в справі № 815/2959/17 зазначив, що стаття 236 Кодексу законів про працю України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

З огляду на вказане, а також те, що позивач звертався до державної виконавчої служби про примусове виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 в справі № 300/505/19 в частині поновлення на посаді, суд вважає безпідставними доводи відповідачів про те, що ОСОБА_1 не вчиняв жодних дій щодо виконання цього рішення, що мало наслідком його несвоєчасне виконання.

Окрім цього, на обов`язковість виконання судового рішення також вказує Європейський Суд з прав людини. Так, відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04), від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження.

В постанові від 12.06.2019 в справі № 826/18436/16 Верховний Суд звернув увагу на те, що обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середнього заробітку за час вимушеного прогулу не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді. Таким чином, з огляду на викладене, доводи касаційної скарги щодо неможливості виконати рішення суду з приводу поновлення позивача на посаді у зв`язку з відсутністю такої посади, є безпідставними та не приймаються судом касаційної інстанції.

Щодо строків звернення до суду з цим позовом, то суд вказує на таке.

Строки звернення до суду визначені в статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до частин 1-3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Таким чином, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

Відповідно до частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналізуючи зміст частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Як частиною 1 статті 94 Кодексу законів про працю України, так і частиною 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону України "Про оплату праці", як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - "оплатності праці", який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)", за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя.

Відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом трудового законодавства, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Положення статті 236 Кодексу законів про працю України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Отже, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина 2 статті 233 Кодексу законів про працю України.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 25.07.2018 в справі № 552/3404/17.

Окрім цього, суд вказує на те, що право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом Позивача, захист якого гарантований частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Такий висновок суду відповідає змісту частини 1 статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.07.2018 у справі № 810/594/17.

На підставі вищевказаного суд зазначає, що з огляду на приписи частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 в справі № 300/505/19 про поновлення на роботі не обмежується будь-яким строком.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 30.01.2019 за результатом розгляду справи № 808/1271/18.

Що стосується розрахунку середнього заробітку ОСОБА_1 за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з дня ухвалення судом рішення про поновлення на роботі 10.09.2019 до дня фактичного виконання цього рішення 07.07.2020, то суд вказує на таке.

Верховний Суд в постанові від 13.02.2019 в справі № 815/2959/17 зазначив, що рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ, розпорядження про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання.

Судом встановлено, що періодом вимушеного прогулу ОСОБА_1 , пов`язаним з невиконанням рішення суду про його поновлення на роботі, є період з 11.09.2019 (оскільки день винесення рішення від 10.09.2019 в справі № 300/505/19 суд включив в період вимушеного прогулу з 13.02.2019 по 10.09.2019, за який зобов`язав виплатити позивачу середній заробіток в сумі 69255,90 грн.) по 06.07.2020 включно (оскільки наказ про поновлення на роботі ОСОБА_1 прийнято 07.07.2020 і саме з цього дня позивачу розпочато нарахування заробітної плати).

Отже, загальні кількість календарних днів у вказаному періоді з 11.09.2019 по 06.07.2020 становить 300 (триста).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 в справі № 300/505/19, яке набрало законної сили, встановлено, що одноденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , становить 329,79 грн. Вказане рішення є обов`язковим до виконання, а факти встановлені судом у вказаному рішення мають преюдиційне значення при вирішенні цієї справи.

Таким чином, оскільки з дня ухвалення судом рішення про поновлення на посаді ОСОБА_1 до дня його фактичного поновлення минуло 300 календарних днів, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, яка підлягає стягненню з Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на користь позивача становить 98937 грн. (з розрахунку: 329,79 грн. х 300 календарних днів).

Також суд, враховуючи зміст статті 236 Кодексу законів про працю України, в системному порівнянні зі змістом частини 2 статті 235 цього Кодексу щодо способів захисту порушеного права в разі вимушеного прогулу, а саме застосування однакової техніки юридичного викладу норм: "… орган виносить рішення (ухвалу) про виплату середнього заробітку…", роз`яснення викладені в пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992, вважає, що ефективним способом захисту порушеного права працівника в разі вимушеного прогулу через затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення суду, який розглянув трудовий спір про поновлення на роботі, буде стягнення судом середнього заробітку за час затримки. Вказане не суперечить процесуальному закону, з огляду на зміст пункту 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства, та відповідає способам захисту порушеного права в постановах Верховного Суду, на правові позиції яких суд посилався в цьому рішенні.

Таким чином, середній заробіток за час затримки виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 у справі № 300/505/19 про поновлення на роботі за період з 11.09.2019 по 06.07.2020 включно в сумі 98937,00 грн. з утриманням податків та обов`язкових платежів підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 з Головного управління ДФС в Івано-Франківській області.

Щодо вимог позивача про стягнення вищевказаного середнього заробітку солідарно також з Державної фіскальної служби України, то суд вказує на таке.

Оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі, за своєю суттю є компенсацією середнього заробітку, то вона, як і середній заробіток за час вимушеного прогулу, підлягає стягненню з органу, у відносинах публічної служби з яким перебуває позивач.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, зазначеній в постанові від 16.12.2019 за результатом розгляду справи № 810/1207/16 та в постанові від 15.10.2019 за результатом розгляду справи № 812/801/17.

В рішенні від 10.09.2019 у справі № 300/505/19 Івано-Франківський окружний адміністративний суд встановив, що ОСОБА_1 проходив службу безпосередньо в Головному управлінні ДФС в Івано-Франківської області, незважаючи на те, що органом призначення і звільнення у відношенні до позивача є Державна фіскальна служба України.

Так, позивач до ліквідації відділу внутрішньої безпеки територіальних органів Державної фіскальної служби у Івано-Франківській області Головного управління Державної фіскальної служби у Івано-Франківської області перебував у штатному розписі Головного управління ДФС в Івано-Франківської області. Після вказаної події нарахування і виплата грошового забезпечення здійснювалася саме за рахунок фонду оплати праці Головного управління ДФС в Івано-Франківської області.

З огляду на те, що ОСОБА_1 перебував у відносинах публічної служби з Головним управлінням ДФС в Івано-Франківської області, то саме з відповідача 2 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 у справі № 300/505/19.

Підсумовуючи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково: стягнути з Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 у справі № 300/505/19 про поновлення на роботі за період з 11.09.2019 по 06.07.2020 включно в сумі 98937 грн. з утриманням податків та обов`язкових платежів, а в задоволенні позову до Державної фіскальної служби України відмовити.

Щодо розподілу судових витрат у справі.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору.

З огляду на те, що позивач не поніс судових витрат по сплаті судового збору, за відсутності доказів понесення сторонами інших судових витрат у справі, керуючись частиною 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про те, що відсутні підстави для розподілу судових витрат у справі.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код 39394463, місцезнаходження: вулиця Незалежності, 20, місто Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.09.2019 у справі № 300/505/19 про поновлення на роботі за період з 11.09.2019 по 06.07.2020 включно в сумі 98937 (дев`яносто вісім тисяч дев`ятсот тридцять сім) гривень з утриманням податків та обов`язкових платежів.

В задоволенні позову до Державної фіскальної служби України відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач 1: Державна фіскальна служба України, ідентифікаційний код - 39292197, Львівська площа, 8, місто Київ, 04053.

Відповідач 2: Головне управління ДФС в Івано-Франківській області, ідентифікаційний код 39394463, місцезнаходження: вулиця Незалежності, 20, місто Івано-Франківськ, 76018.

Суддя /підпис/ Боршовський Т.І.