Справа № 200/7782/20-а
Суддя: Смагар С.В.
Дата ухвалення: 2020-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2020 р. Справа№200/7782/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Смагар С.В. за участю секретаря судового засідання Квасневської Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (, 84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого, 48а)

про визнання протиправним та скасування наказу від 16 липня 2020 року № 78/1, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, визнання протиправною відмови в наданні відпусток та допомоги

за участю третьої особи по справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, Професійну спілку «Юстиція Донеччини» (, 84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого, 39/3

за участю:

від позивача: ОСОБА_1 - особисто

від відповідача: не з`явився

від третьої особи по справі: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу від 16 липня 2020 року № 78/1, поновлення на посаді начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю, стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу з 18 липня 2020 року по день фактичного поновлення на посаді, визнання протиправними відмови в наданні відпустки на підставі заяви від 17 червня 2020 року про надання частини щорічної чергової відпустки тривалістю 14 календарних днів з 6 липня 2020 року, в наданні грошової допомоги до відпустки на підставі заяви від 17 червня 2020 року.

Ухвалою від 15 вересня 2020 року суд прийняв до розгляду адміністративну справу, відкрити провадження в адміністративній справі № 200/7782/20-а та ухвалив про проведення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), а також задовольнив клопотання позивача про залучення третьої особи по справі, залучив Професійну спілку «Юстиція Донеччини» у якості третьої особи по справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Ухвалою від 23 вересня 2020 року суд розгляд справи за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (, 84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого, 48а) про визнання протиправним та скасування наказу від 16 липня 2020 року № 78/1, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, визнання протиправною відмови в наданні відпусток та допомоги за участю третьої особи по справі, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, Професійну спілку «Юстиція Донеччини» (, 84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого, 39/3) призначено в порядку загального позовного провадження, замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, призначено підготовче засідання на 30 вересня 2020 року об 11 год. 00 хв.

Ухвалою від 30 вересня 2020 року суд здійснив відкладення підготовчого засідання в адміністративній справі № 200/7782/20-а до 15 жовтня 2020 року.

Ухвалою від 15 жовтня 2020 року суд задовольнив клопотання позивача про відкладення підготовчого засідання, здійснив відкладення підготовчого засідання до 28 жовтня 2020 року, витребував у Головного територіального управління юстиції у Донецькій області довідку про розмір середньоденної заробітної плати позивача та довідку про розмір середньої заробітної плати за повні два останні місяці, що передували звільненню; штатний розклад Головного територіального управління юстиції у Донецькій області; посадову інструкцію за посадою, на якій працювала позивач.

Під час судового засідання 28 жовтня 2020 року суд оголосив перерву до 6 листопада 2020 року.

Ухвалою від 6 листопада 2020 року суд визнав поважними причини неявки позивача у судове засідання 6 листопада 2020 року, задовольнив заяву позивача про відкладення підготовчого засідання, здійснив відкладення підготовчого засідання в адміністративній справі № 200/7782/20-а до 16 листопада 2020 року.

Під час судового засідання 16 листопада 2020 року судом було оголошено перерву до 23 листопада 2020 року. У судовому засіданні 23 листопада 2020 року суд усною ухвалою закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті в цьому ж засіданні, за письмовою згодою учасників справи, які з`явилися у судове засідання.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що наказ відповідача про звільнення є незаконним, виданим в порушення вимог трудового та законодавства про державну службу та таким, що мав за мету створення саме для мене умов, пов`язаних з неможливістю подальшого проходження державної служби. Зазначає, що оскільки відповідача припинено шляхом реорганізації, то в процесі прийняття рішення про звільнення відповідачем допущено чисельні порушення норм матеріального та процесуального права. Листом № 08.1-21/20 від 19 травня 2020 року відповідач попередив позивача про наступне звільнення на підставі частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з посиланням на ліквідацію головного управління. Зазначає, що у правонаступника сотні вакантних посад не заміщені і станом на сьогодення. Відповідач мав здатність і прямий обов`язок врегулювати питання, пов`язані з трудовими правовідносинами. Проте, відповідач свідомо та послідовно порушував визначені законодавством вимоги, а у наслідку знову прийняв протиправне рішення щодо звільнення з публічної служби. Тексті попередження про наступне звільнення відсутнє будь-яке посилання на можливість подальшої роботи у відповідача. Листом від 15 червня 2020 року № 611 відповідач надіслав для ознайомлення перелік 12 вакантних посад для наступного працевлаштування у правонаступника. Взагалі не заміщених посад у правонаступника станом на 15 червня 2020 року більше 400. Пропонування посади іншої категорії та в іншій групі оплати праці вважаються істотними змінами умов проходження державної служби, про що позивач не була попереджена. Крім того, позивач зазначає, що 17 червня 2020 року позивачем до відповідача надіслано заяви про надання частини щорічної основної відпустки та про надання грошової допомоги до відпустки. Листом від 3 липня 2020 року відповідач відмовив у надані відпустки та грошової допомоги. Причини відмови є необґрунтованими та надуманими.

Відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсязі, зазначає що Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області знаходиться в стані припинення у зв`язку з ліквідацією. Так, наказом Міністерства юстиції України від 28 грудня 2019 року № 4363/5 «Про можливість забезпечення здійснення повноважень та виконання функцій», визначена можливість здійснення повноважень, передбачених Положенням про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Харків) з 28 грудня 2019 року. Відповідно пунктом 2 зазначеного наказу, визначено припинення з 28 грудня 2019 року повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах, зокрема Головним територіальним управлінням юстиції у Донецькій області. Тобто, з 28 грудня 2019 року Головне управління припинило здійснення повноважень та виконання функцій. До штатного розпису Головного управління на 2020 рік включені тільки посади членів ліквідаційної комісії, які станом на 14 лютого 2020 року всі звільнені з Головного управління та є працівниками Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків). ОСОБА_1 , працюючи начальником відділу організаційної роботи, документування та контролю Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, займала посаду державної служби категорії «Б» та мала 5 ранг державного службовця. Отже, під час роботи у Головному територіальному управлінні юстиції у Донецькій області була державним службовцем. Отже, 19 травня 2020 року, листом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 08.1-21/20 ОСОБА_1 було повідомлено про наступне звільнення на підставі пункту 11 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області не раніше ЗО календарних днів з дня попередження. З попередженням про наступне звільнення позивач ознайомлена 21 травня 2020 року, про що проставлений її особистий підпис. 28 травня 2020 року, враховуючи неможливість працевлаштувати ОСОБА_1 у Головному територіальному управлінні юстиції у Донецькій області через знаходження у стані припинення, головою ліквідаційної комісії на адресу начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Тетяни Філатової був направлений лист № 01-21/152 щодо можливості надання пропозицій для працевлаштування ОСОБА_1 у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків). Крім того, 29 травня 2020 року листом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 01-17/154, голові професійної спілки «Юстиція Донеччини» (членом якої є ОСОБА_1 ) ОСОБА_2 було повідомлено про те, що ОСОБА_1 попереджена про наступне звільнення, а також про звернення голови ліквідаційної комісії до керівника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо можливості надання ОСОБА_1 пропозицій для працевлаштування. 15 червня 2020 року, листом № 15880/36045/3/20Д начальник Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Філатова Т.Д. надала перелік вакансій, які можуть бути запропоновані ОСОБА_1 для працевлаштування у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків). Запропоновані вакансії були доведені ліквідаційною комісією ОСОБА_1 листом від 15 червня 2020 року. Також відповідач зазначає, що у зв`язку із спливом строку з дня попередження про наступне звільнення позивача та видання наказу від 3 липня 2020 року про звільнення позивача, заява позивача від 6 липня 2020 року про надання відпустки та грошової допомоги не була задоволена.

Позивач до суду надала відповідь на відзив відповідача, де зазначила, що події, пов`язані з моїм звільненням принципово не пов`язані з припиненням юридичної особи публічного права, їх можна характеризувати як такі, що максимально не відповідали нормативно встановленому порядку регулювання трудових правовідносин ні за першим фактом звільнення, ні за другим. Прийняте КМУ у Постанові №870 рішення про утворення міжрегіональних управлінь юстиції не зумовлювало звільнення посадовців Відповідача, а навпаки, з огляду на кількість незаміщених посад, повинно було привести до переведення всіх, без виключення, працюючих на аналогічні посади Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) (далі - Правонаступник). Очевидно, що голова ліквідаційної комісії відповідача скористалась отриманими повноваженнями з метою задоволення своїх власних корисних інтересів, досягла домовленості з керівником правонаступника щодо формування кадрового складу новоутвореної структури юстиції у Донецькому регіоні за персоналіями. Позивач вважає, що в період з часу поновлення на попередній посаді на підставі судового рішення, голова ліквідаційної комісії або не була здатна створити умови функціонування в правовому полі державної інституції, яка припиняється, або свідомо не дотримувала вимоги законів України. На переконання позивача голова ліквідаційної комісії була зобов`язана прикладати дієвих зусиль щодо реалізації права на подальше проходження публічної служби, досягнути угоди та згодою позивача бути переведеною до правонаступника. Крім того, позивач зазначає, що статтею 3 Закону України «Про відпустки» чітко визначено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Третя особа по справі надала суду пояснення стосовно позовної заяви позивача, де зазначила, що у зв`язку з тим, що доводи відповідача щодо правомірності звільнення позивача в правовому сенсі ґрунтуються виключно на застосуванні положень статті 87 Закону № 889-VIII, вимоги трудового законодавства умисно ігноруються, для вирішення даного адміністративного спору ключове значення має дослідження положень законодавства, які розкривають суть питань, пов`язаних зі звільненням державних службовців та досягнення висновку про те, що відповідачем не дотримані вимоги законодавства про працю України. Так, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 40 КзпП, а також особливості застосування до них положень частини другої статті 40, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус - ч.4 статті 40 КзпП. Зазначає, що відповідач повинен був запропонувати позивачу всі наявні посади. І тільки позивач мала визначатись надавати чи не надавати згоду на переведення, особливо в тих умовах, коли на час поновлення позивача аналогічна посада категорії «Б», яку вона обіймала, у правонаступника заміщена ще не була.

Заслухавши пояснення позивача та представника третьої особи по справі, вивчивши доводи відповідача у відзиві, дослідивши та оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України № НОМЕР_2 , виданого 27 серпня 2019 року народження, РНОКПП НОМЕР_1 .

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року № 200/1052/20-а адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (місцезнаходження: вул. Я. Мудрого, 39/3, м. Краматорськ, Донецька область, 84301, ідентифікаційний код: 34898944), Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України (місцезнаходження: вул. Я. Мудрого, буд. 16, м. Харків, Харківська область, 61002; ідентифікаційний код: 43315445) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Донецькій області «Про звільнення ОСОБА_1 » від 26 грудня 2019 № 3981/1, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з 27 грудня 2019 року, стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (місцезнаходження: вул. Я. Мудрого, 39/3, м. Краматорськ, Донецька область, 84301, ідентифікаційний код: 34898944) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 194619 (сто дев`яності чотири тисячі шістсот дев`ятнадцять) грн. 87 коп. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 8 травня 2020 року № 200/1052/20-а виправлено описку в частині дати поновлення мене на посаді з 27 грудня 2019 року на 29 грудня 2019 року.

Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 20 серпня 2020 року апеляційна скарга повернута заявнику та рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року набрало законної сили.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, наказом головного управління від 6 травня 2020 року № 48/1 "Про поновлення на посаді ОСОБА_1 " позивача поновлено на посаді начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю з 27 грудня 2019 року. Наказом головного управління внесено зміни до наказу від 6 травня 2020 року № 48/1 "Про поновлення на посаді ОСОБА_1 " в частині дати поновлення на посаді на 29 грудня 2019 року.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням по справі № 200/1052/20-а від 29 квітня 2020 року було встановлено, що згідно з наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 23 лютого 2015 року №253/1 ОСОБА_1 переведено з посади начальника відділу організаційно-аналітичного забезпечення,контролю та звернень громадян Головного територіального управління юстиції у Донецькій області на посаду начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з 23 лютого 2015 року. Вказано, що ОСОБА_1 має 10 ранг 5 категорії посад державних службовців.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 1 (п. 1 Постанови); утворено як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2 (п. 2 Постанови).

До Переліку територіальних органів Мін`юсту, що ліквідуються, який є додатком № 1 до цієї Постанови, включено Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області.

До Переліку міжрегіональних територіальних органів Мін`юсту, що утворюються, який є додатком № 2 до цієї Постанови, включено Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Пунктом 3 вказаної Постанови установлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) - Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Головного територіального управління юстиції у Луганській області, Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Пунктом 3 вказаної Постанови також визначено, що територіальні органи Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують здійснювати повноваження та функції, покладені на зазначені органи, до завершення здійснення заходів, пов`язаних з утворенням міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870 наказом Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року №3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 1), зокрема, Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області, і утворені як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком (додаток 2), зокрема, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Вказаним наказом також затверджено список голів ліквідаційних комісій з ліквідації головних територіальних управлінь юстиції (п. 4 Наказу).

Головам ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції наказано, зокрема: забезпечити письмове персональне попередження працівників не пізніше ніж за два місяці до їх звільнення, про що повідомити Департамент персоналу Міністерства юстиції України до 01 листопада 2019 року; надати первинним профспілковим організаціям інформацію про звільнення працівників у зв`язку з ліквідацією територіальних органів Міністерства юстиції (п.п. 7 та 8 п. 5 Наказу).

Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 21 жовтня 2019 року № 776/4 «Про затвердження персонального складу ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області», яким затверджено персональний склад ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Донецькій області згідно додатку та визначено місцезнаходження ліквідаційної комісії з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Донецькій області є вулиця Ярослава Мудрого, будинок 39/3, місто Краматорськ, Донецька область, 84301.

При цьому, 21 жовтня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про перебування Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в стані припинення.

Листом від 19 травня 2020 року № 08.1-21/20, з яким позивач ознайомилась 21 травня 2020 року, відповідач попередив позивача про наступне звільнення на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон 889) з посиланням на ліквідацію головного управління. Інша робота за відповідною професією чи спеціальністю позивачу не пропонувалася.

29 травня 2020 року Голова ліквідаційної комісії Головного територіального управління юстиції у Донецькій області листом за № 01-17/154 направив до професійної спілки «Юстиція Донеччини» інформацію про наступне звільнення працівників управління у зв`язку з його ліквідацією, посилаючись на положення постанови Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2019 року № 870 та наказ Міністерства юстиції України від 16 жовтня 2019 року № 3173/5. У зазначеній інформації також зазначено, що через знаходження Головного управління в стані припинення та звільнення всіх працівників, у ліквідаційної комісії відсутня можливість працевлаштування позивача. У зв`язку з чим, 28 травня 2020 року за вихідним № 01-21/152 Голова ліквідаційної комісії звернулась з листом до Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо можливості надання позивачу пропозиції з працевлаштування.

Листом від 10 червня 2020 року № 15880/36045/20Д/10.1 га лист від 28 травня 2020 року № 01-21/152 Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) надало голові ліквідаційної комісії Головного управління перелік вакантних посад державної служби, які можливо пропонувати позивачу для працевлаштування у Східному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Харків).

Листом від 15 червня 2020 року № 6-1 позивачу була надана інформація з приводу переліку вакантних посад для наступного працевлаштування, запропонованих керівником Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків). А саме, позивачу було запропоновано посади:

- начальник Кадїївського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків);

- начальник Сорокинського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків);

- провідний спеціаліст сектору документування у Луганській області відділу організаційної роботи, документування та контролю Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків);

- головний спеціаліст відділу організаційної роботи, документування та контролю Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків);

- головний державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (тимчасова);

- старший державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (тимчасова);

- державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків);

- старший державний виконавець Слов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків);

- старший державний виконавець Слов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (тимчасова);

- державний виконавець Слов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків);

- провідний спеціаліст Нікольського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків);

- провідний спеціаліст Докучаєвського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Суд зазначає, що правомірність дій Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) не є предметом оскарження у даній адміністративній справі.

Наказом голови ліквідаційної комісії Головного управління від 25 жовтня 2019 року № 429/2 затверджено План заходів з ліквідації Головного територіального управління юстиції у Донецькій області». Пунктом 2 Плану заходів передбачено здійснення письмового персонального попередження працівників про наступне звільнення, а п. 5 Плану заходів - проведення в установленому законом порядку процедури звільнення працівників.

29 жовтня 2019 року проведено державну реєстрацію Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) як юридичної особи, про що внесений запис до Реєстру від 29 жовтня 2019 року № 1 082677.

Отже, з дня утворення Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Харків) до нього перейшли повноваження та функції, зокрема Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, який втратив такі повноваження та функції згідно з п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року № 870.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 3 липня 2020 року № 75/1 звільнено позивача, начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, з займаної посади 8 липня 2020 року у зв`язку з ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, згідно з пунктом 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу, з припиненням державної служби». Підставою визначено попередження від 19 травня 2020 року № 08.1-21/20.

Вказаним наказом також вирішено виплатити позивачу компенсацію за частину невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 29 грудня 2019 року по 8 липня 2020 року у кількості 16 календарних днів та вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.

Проте, у зв`язку з надходженням до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області листка непрацездатності про перебування на лікарняному позивача у період з 7 липня 2020 року по 14 липня 2020 року, відповідачем були внесені зміни до наказу від 3 липня 2020 року № 78/1 «Про звільнення ОСОБА_1 » наказом від 16 липня 2020 року № 78/1 та дата звільнення ОСОБА_1 змінена на 17 липня 2020 року.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця регулюються Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015, №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Згідно частини першої-третьої статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (стаття 1 Закону).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба може бути припинена за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 Закону).

Приписами пункту 1-1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, ліквідація державного органу.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2019 року № 870 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області ліквідовано.

Також, згідно з частинами 2 та 3 статті 5 Закону відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже, Закон України «Про державну службу» (далі - Закон) є спеціальним законом з питань вступу, проходження та припинення державної служби.

Частиною першою статті 49-2 Кодексу законів про працю України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 2 та 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Разом з тим, згідно з приписами частини 5 статті 40 Кодексу законів про працю України (у редакції із змінами, внесеними згідно із Законом № 113-IX від 19.09.2019) особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Таким чином, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників), а також особливості застосування до них положень частини 2 статті 40 КЗпП України частин 2 і 3 статті 49-2 КЗпП України, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Станом на час прийняття оскаржуваного наказу Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року № 117-IX абзац другий частини третьої статті 87 виключено, зокрема, виключено норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Натомість, внесені відповідні зміни, зокрема, до статті 22 та 87 Закону України "Про державну служб", якими врегульовано питання звільнення державних службовців на підставі пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу".

Так, частиною третьою статті 87 Закону України "Про державну службу" (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного наказу) встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Частиною п`ятою статті 22 цього Закону (із змінами, внесеними згідно із Законом №117-IX від 19.09.2019) передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Отже, Законом України "Про державну службу", який є спеціальним законом, що регулює статус державного службовця, встановлено право за рішенням суб`єкта призначення, а не його обов`язок щодо переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, без обов`язкового проведення конкурсу.

Стосовно застосування колізійних норм слід зазначити, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. Крім того, як зазначено у рішенні конституційного Суду України від 3 жовтня 1997 року № 18/183-97 конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Отже, у спірному випадку слід застосовувати виключно спеціальний нормативно-правовий акт - Закон України «Про державну службу». До того ж, конкретні приписи зазначеного закону прийняті у часі пізніше, ніж приписи КЗпП України.

Законом України "Про державну службу" (у редакції чинній на час прийняття оскаржуваного наказу), який є спеціальним законом, що регулює статус державного службовця, встановлено право за рішенням суб`єкта призначення, а не його обов`язок щодо переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, без обов`язкового проведення конкурсу.

Станом на час виникнення спірних правовідносин дія норм законодавства про працю, а саме, частини другою статті 40, частин другої та третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України не поширюється на державних службовців в силу приписів частини п`ятої статті 40 Кодексу законів про працю України та статей 3, 5 Закону України "Про державну службу", оскільки станом на час звільнення позивача такі правовідносини були врегульовані статтею 22 Закону України "Про державну службу", що передбачає не обов`язок, а право суб`єкта призначення за рішенням суб`єкта призначення у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу перевести державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу чи пропонувати іншу рівноцінну посаду державного службовця.

Стосовно посилання позивача на застосування до спірних відносин приписів Кодексу законів про працю України слід зазначити, що спір, який розглядається, стосується припинення державної служби (стаття 87 Закону). Оскільки в Законі відсутнє посилання, що ці відносини мають бути врегульовані також і законодавством про працю, у даному випадку мають бути застосовані виключно приписи Закону України «Про державну службу».

Суд критично ставиться до доводів позивача про те, що фактично відбулася реорганізація Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Так, з прийняттям Закону України від 19.09.2019 №117-IX положення статті 87 Закону, що регулює підстави та порядок припинення державної служби у разі ліквідації, реорганізації державного органу, скорочення штату або чисельності, не містять обов`язку суб`єкта призначення пропонувати державному службовцю іншу рівноцінну посаду державної служби або іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі навіть у випадку реорганізації.

Крім того, Законом України «Про державну службу» чітко врегульовано підстави та процедуру припинення державної служби.

Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» внесено зміни до Закону України «Про державну службу» та КЗпП, які стосувалися, у тому числі, процедури звільнення державних службовців. Зазначений закон прийнято Верховною Радою України 14 січня 2020 року та набрав чинності 13 лютого 2020 року. Позивача звільнено 17 липня 2020 року.

Отже, вищезазначені зміни не мають відношення до предмету спору, оскільки до спірних правовідносин слід застосовувати закон, що діяв на момент їх виникнення (дана позиція відображена, зокрема, у рішенні Єворопейського суду з прав людини по справі «Дімопулос проти Туреччини»).

Як вже зазначалося, 9 жовтня 2019 року Кабінет Міністрів України прийняв Постанову №870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», п.1 якої вирішено ліквідувати юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, в тому числі Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області та утворити нові юридичні особи публічного права - міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Відповідно до статті 117 Конституції України, якій кореспондує частину першої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Як визначено статтею 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України, серед іншого, зокрема, утворює, реорганізує і ліквідує міністерства та інші центральні органи виконавчої влади (яким в даному випадку є Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області) відповідно до закону в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті на утримання цих органів виконавчої влади.

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», зі змісту якої слідує, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізовуються та ліквідовуються саме Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр - міністра України.

Таким чином, 16 жовтня 2019 року Міністерством юстиції України на виконання вищезазначеної Постанови Кабінету Міністрів України № 870 від 9 жовтня 2019 року видано наказ № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України», яким вирішено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема, Головне територіальне управління юстиції у Донецькій області.

Крім того, суд критично оцінює доводи позивача про протиправність оскаржуваного наказу з посиланням на висновки Верховного Суду України та Верховного Суду щодо застосування норм права, сформовані у постановах, перелік яких наведено у позовній заяві, оскільки Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року №117-IX були внесені зміни до Закону України "Про державну службу" та до статті 40 КЗпП України (статтю 40 доповнено частиною п`ятою), а у наведених позивачем постановах Верховним Судом України та Верховним Судом не формувалися правові висновки щодо застосування норм Закону України "Про державну службу" (статей 22, 87) та статті 40 КЗпП України у редакціях після внесення до них змін Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року №117-IX.

Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 5 жовтня 2020 року справа № 440/413/20.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Стосовно доводів позивача щодо проявів дискримінації, що полягає у вибірковому підході до поновлення працівників на роботі у Національному агентстві з питань запобігання корупції, суд відмічає, що згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» від 11 червня 2002 року, заява № 36042/97). Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року, заява № 20060/92; рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року №14-рп/2004).

Наявність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у Законі України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні».

Враховуючи, що підстави та процедура звільнення державних службовців визначені Законом, а можливість прийняття особи на роботу після її звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX від 19.09.2019) за рішенням суб`єкта призначення, на думку суду, є його правом, а не обов`язком, судом не встановлено наявність ситуації, за якої позивач зазнає менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, а відтак доводи позивача у цій частині є необґрунтованими та не свідчать про протиправність прийнятого наказу.

Щодо рекомендації не здійснювати звільнення державних службовців на період карантину, суд вказує, що Постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 25.03.2020 "Деякі питання забезпечення трудових прав державних службовців, працівників державних органів, підприємств, установ та організацій на час встановлення карантину у зв`язку із загостренням ситуації, пов`язаної з поширенням випадків гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (далі - Постанова КМУ № 256) вирішено:

1. Керівникам центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів, головам місцевих державних адміністрацій:

1) забезпечити на час встановлення карантину дотримання трудових прав державних службовців та працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома;

2) узяти до відома, що:

на час встановлення карантину за державними службовцями та працівниками, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, зберігаються займана посада, умови оплати праці та соціальні гарантії;

виконання такої роботи не тягне за собою будь-яких обмежень трудових прав державних службовців та працівників.

Пунктом 2 Постанови КМУ № 256 рекомендовано:

1) державним органам, органам місцевого самоврядування дотримуватись вимог цієї постанови з метою забезпечення трудових прав працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома;

2) підприємствам, установам та організаціям незалежно від форми власності на час встановлення карантину не звільняти працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, та працівників, які перебувають у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину, з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України;

3) суб`єктам господарювання державного сектору економіки, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, і державним банкам з метою забезпечення безперебійної роботи в умовах встановленого карантину утримуватись від кадрових змін в органах управління, не допускати звільнення працівників, які виконують визначену трудовим договором роботу вдома, та працівників, які перебувають у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину, з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

В оскаржуваному наказі підставою звільнення позивача зазначено пункт 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII, в той час як в Постанові КМУ № 256 рекомендовано не звільняти працівників з підстав, установлених пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Відтак, обставини звільнення позивача не стосувалися положень, передбачених у п. 2 Постанови КМУ № 256, а отже Національним агентством з питань запобігання корупції рекомендації Постанови КМУ № 256 не порушено. При цьому варто відмітити, що Постанова КМУ № 256 носить лише рекомендаційний характер в частині заборони звільнення працівників з підстав, передбачених виключно пунктами 3, 4 і 5 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У відповідності до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ про припинення державної служби позивача відповідає вимогам статті 22 Закону України "Про державну службу", не порушує вимог частини другої статті 40, частин другої, третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин в силу приписів частини п`ятої статті 40 Кодексу законів про працю України та статей 3, 5 Закону України "Про державну службу", при цьому відповідачем дотримано вимоги щодо належного персонального попередження позивача про наступне вивільнення, а тому відсутні підстави для поновлення позивача на посаді начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю Головного територіального управління юстиції в Донецькій області та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправною відмову відповідача в наданні відпустки на підставі заяви від 17 червня 2020 року про надання частини щорічної чергової відпустки тривалістю 14 календарних днів з 6 липня 220 року, в наданні грошової допомоги до відпустки на підставі заяви від 17 червня 2020 року про надання грошової допомоги до відпустки, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивачем 17 червня 2020 року до відповідача було надано три заяви, а саме про надання додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби з 25 червня 2020 року тривалістю 12 календарних днів, про надання частини щорічної основної відпустки тривалістю 14 днів з 6 липня 2020 року, про надання грошової допомоги до основної щорічної відпустки.

Наказом Головного управління від 18 червня 2020 року № 23/3 «Про надання відпустки ОСОБА_1 », позивачу була надана додаткова оплачувана відпустка за 16 років стажу державної служби тривалістю 12 календарних днів з 25 червня по 07 липня 2020 року включно. У період з 7 липня 2020 року по 14 липня 2020 року позивач перебувала на лікарняному відповідно до листка непрацездатності серії АДТ № 877937 від 7 липня 2020 року.

Щодо заяв позивача про надання частини щорічної основної відпустки тривалістю 14 днів з 6 липня 2020 року, про надання грошової допомоги до основної щорічної відпустки, відповідач листом від 3 липня 2020 року № 244-8 повідомив позивача, що в заяві від 17 червня 2020 року позивач просить надати їй відпустку з 6 липня 2020 року, проте управління не може надати відпустку з цієї дати, оскільки позивачу вже надано додаткову відпустку з 25 червня 2020 року по 7 липня 2020 року. Крім того, відповідач у листі від 3 липня 2020 року зазначає, що у зв`язку з неодержанням згоди на працевлаштування за наданими пропозиціями від 15 червня 2020 року № 6/1, позивача буде звільнено у зв`язку з ліквідацією Головного управління з припиненням державної служби.

Суд наголошує на тому, що спору щодо наявності права у позивача на частину щорічної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів між сторонами немає.

Суд зазначає, та як вже будо встановлено судом вище, відповідач не порушив норми закону щодо порядку звільнення позивача з посади у зв`язку з ліквідацією управління. Позивач з 21 травня 2020 року була обізнана про її наступне звільнення (попередження від 19 травня 2020 року № 08.1-21/20). Позивачем, першочергово була написана заява про надання додаткової відпустки з 23 червня 2020 року тривалістю 12 календарних днів, за яку грошова допомога не сплачується, проте позивач, знаючи про своє звільнення, могла скористатися першочергово правом на отримання частини щорічної основної відпустки та грошової допомоги до неї.

Таким чином, у зв`язку з перебуванням позивача у додатковій відпустці до 7 липня 2020 року включно, перебуванням на лікарняному з 7 липня 2020 року по 14 липня 2020 року та у зв`язку з тим, що сплив строк з дня попередження про наступне звільнення позивача та видання наказу про звільнення, у відповідача були відсутні правові підстави дня надання позивачу частини щорічної додаткової відпустки.

Відповідно до частини першої статті 57 Закону № 889-VIII державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Таким чином, виплата державному службовцю грошової допомоги відповідно до статті 57 Закону №889-VIII здійснюється при наданні йому щорічної основної оплачуваної відпустки.

При цьому суд зазначає, що норми Закону України «Про державну службу» не передбачають права особи на отримання матеріальної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати в разі звільнення з державної служби, в разі якщо таке право не було реалізовано під час її проходження.

Суд звертає увагу, що щорічна відпустка позивачу на підставі її заяви від 17 червня 2020 року не була надана, що виключає можливість виплати їй матеріальної допомоги на оздоровлення, зважаючи на відсутність самого факту надання позивачу відпустки, як обов`язкової умови для реалізації права позивача на такий вид допомоги.

З урахуванням вищевикладеного, суд доходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (, 84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул. Я. Мудрого, 48а) визнання протиправним та скасування наказу від 16 липня 2020 року № 78/1, поновлення на посаді начальника відділу організаційної роботи, документування та контролю, стягнення заробітної плати за весь час вимушеного прогулу з 18 липня 2020 року по день фактичного поновлення на посаді, визнання протиправними відмови в наданні відпустки на підставі заяви від 17 червня 2020 року про надання частини щорічної чергової відпустки тривалістю 14 календарних днів з 6 липня 2020 року, в наданні грошової допомоги до відпустки на підставі заяви від 17 червня 2020 року, відмовити повністю.

Рішення ухвалене у нарадчій кімнаті 23 листопада 2020 року. Повне судове рішення складено 24 листопада 2020 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Смагар