Справа № 380/4328/20
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2020-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року справа №380/4328/20

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої-судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Карпи А.В.,

представників позивача Денькович М.В.,

представника третьої особи Павліш О.Р.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпраці у Львівській області (79005, м. Львів, пл. Міцькевича, 8; ) з вимогою про визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Львівській області від 28.11.2019 за № 132/13-01-33-07/ НОМЕР_1 про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу в розмірі 125190,00грн.

Ухвалою суду від 05.06.2020 вказану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення недоліків. На виконання вимог зазначеної ухвали суду позивач усунув недоліки позовної заяви.

19.06.2020 суд ухвалою відкрив загальне позовне провадження та призначив підготовче засідання на 16.07.2020 о 10.30год.

10.07.2020 від представника відповідача надійшов до суду відзив за вх. № 34265 на позовну заяву та клопотання про залучення третьої особи яка не заявляє самостійних вимоги на стороні відповідача - Головне управління ДПС у Львівській області.

16.07.2020 за вх. № 35273 представником позивача подано відповідь на відзив.

16.07.2020 суд залучив до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління ДПС у Львівській області.

16.07.2020 суд витребував у Головного управління ДПС у Львівській області належним чином завірені копії матеріалів підстав призначення і результати проведеної перевірки ФОП ОСОБА_1 (акт перевірки з додатками); інформацію з приводу працевлаштованих осіб у ФОП ОСОБА_1 у період жовтень 2019 року .

04.08.2020 на виконання ухвали суду від 16.07.2019 про витребування доказів, представником Головного управління ДПС у Львівській області скеровано на адресу суду належним чином завірені витребувані судом докази.

29.09.2020 на адресу суду від позивача надійшло клопотання за вх.№49286 про долучення до справи додаткових письмових доказів.

29.09.2020 позивачем подано клопотання про виклик свідків ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), оскільки на час проведення перевірки працювала у ОСОБА_1 найманим працівником і була матеріально-відповідальною особою за павільйон і товар, що зберігався у павільйоні № НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_3 та ОСОБА_3 , яка в момент перевірки наглядала за павільйоном (як стверджує позивач).

Ухвалою від 29.09.2020 закрито підготовче провадження в адміністративній справі, призначено судовий розгляд адміністративної справи по суті на 22.10.2020 о 10:00год., а також викликано свідків для дачі пояснень в судове засідання ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ).

12.10.2020 представник третьої особи подав до суду письмові пояснення по суті спору.

21.10.2020 на адресу суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у зв`язку із запобігання поширенню COVID-19 COVID-19 .

22.10.2020 суд під час судового розгляду допитав свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та дослідив долучений відеозапис проведення перевірки суб`єктом владних повноважень. Відкладено розгляд справи на 03.11.2020 для оцінки зібраних доказів і долучення доказів про складання чи не складання акту про відмову від підпису позивача при перевірці.

03.11.2020 відповідач знову заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із карантинними заходами щодо непоширення хвороби .

Розгляд справи відкладено для зібрання доказів у підтвердження викладеного як у позовній заяві так і у поясненнях третьої особи.

11.11.2020 на адресу суду від позивача надійшло клопотання за вх.№59375 про долучення до справи документів, повідомлення щодо працевлаштованих осіб у ФОП ОСОБА_1 , щодо сплати єдиного податку та інше.

11.11.2020 за вх.№10205ел. від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке призначене на 12.11.2020 о 09:30 у зв`язку із запровадженням на території України карантину з метою не поширення COVID-19.

12.11.2020 відкладено розгляд справи у зв`язку із зайнятістю головуючої судді у розгляді виборчої справи на 19.11.2020 о 09:10год.

17.11.2020 третя особа долучила до матеріалів справи інформацію про працевлаштованих осіб, акт відмови від підпису акту перевірки і докази скерування такого.

19.11.2020 в засіданні суду представник позивача надав пояснення по долучених доказах, позовні вимоги підтримує, наголошує, що у ФОП ОСОБА_1 працевлаштовано двох осіб, за яких сплачується податок, підприємець здійснює діяльність у торгових павільйонах НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_2 НОМЕР_3 ТзОВ «Привокзальний» згідно договорів про надання послуг та відшкодування витрат на утримання торгового місця, позивач законослухняний підприємець, при проведенні перевірки особа ОСОБА_3 не працевлаштована, так як працевлаштована ОСОБА_2 , яка здійснювала трудову діяльність у павільйоні НОМЕР_2, а ОСОБА_3 лиш наглядала за товаром у момент відлучення продавця по власних потребах. Окрім того, перевірка проводилася з порушенням чинного законодавства, відсутні повноваження органу ДПС щодо проведення такої перевірки і накладення штрафу в порядку ст.256 КЗпП України неможливе без здійснення перевірки органом Держпраці, так як ГУ Держпраці у Львівській області акт перевірки ФОП ОСОБА_1 не складало. Також долучено скріншот переписки із представником, який здійснював перевірку, що питань до позивача нема.

Щодо клопотань відповідача про відкладення розгляду справи, суд вважає за доцільне зазначити, що поверхневі та загальні покликання на запровадження карантину не можуть вважатися достатньою підставою для відкладення розгляду справи. Також рекомендація Ради суддів України (лист №9рс-186/20 від 16.03.2020) не вказує на припинення судами розгляду справ, а лише встановлює особливий режим судів України, який включає в себе, зокрема, розгляд справ в режимі відеоконференції, по можливості здійснення розгляду справи без участі сторін, в порядку письмового провадження, рекомендацію учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності за наявними у справі матеріалами.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до ч. 5 ст. 44 КАС України учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи. Неявка відповідача не перешкоджає розгляду справи, так як таким долучено відзив з додатками до матеріалів справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що актом (довідкою) Головного управління ДПС у Львівській області №132/13-01-33-07/ НОМЕР_1 від 11.10.2019 про проведення фактичної перевірки з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами), від підписання якого ФОП ОСОБА_1 відмовилася, що зафіксовано в акті ГУ ДПС у Львівській області про відмову від підпису від 15.10.2019 за №226/33-07/ НОМЕР_1 , встановлено порушення ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та їх територіальним органом про прийняття працівника на роботу» №413 від 17.06.2015. Листом Головного управління Держпраці у Львівській області від 22.10.2019 повідомлено позивача, що Управлінням отримано матеріали фактичної перевірки Головного управління ДПС у Львівській області ФОП ОСОБА_1 для розгляду та використання при прийнятті рішення згідно з нормою законодавства. 28.11.2019 Головним управлінням Держпраці у Львівській області було винесено постанову про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 125190,00грн., оскільки, з матеріалів проведеної органом ДПС перевірки вбачається, що допущено одного працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Однак, на переконання позивача, дані норми не могли бути порушені нею, оскільки трудових правовідносин між нею та зазначеною в акті особою (гр. ОСОБА_3 ) не виникало. Позивач вважає постанову про накладення штрафу протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки прийнята з порушенням вимог чинного законодавства про працю.

На заперечення проти позовних вимог 10.07.2020 від відповідача засобами поштового зв`язку надійшов до суду за вх.№34265 відзив на позовну заяву. Відзив обґрунтований тим, що при проведенні контролюючим органом перевірки було встановлено, що ФОП ОСОБА_1 допущено до роботи гр. ОСОБА_3 , з якою не оформлено трудових відносин, що є порушенням вимог ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України. Крім того, зазначив, що вказані порушення підтверджують матеріали фотофіксації, зробленої під час проведення контролюючого заходу та долучені до матеріалів здійсненої фактичної перевірки. Листом ГУ Держпраці у Львівській області від 22.10.2019 №359/1/11-39 повідомлено позивача, що отримання акта ГУ ДПС у Львівській області №132/13-01-33-07/ НОМЕР_1 від 11.10.2019 є підставою для накладення на позивача штрафу за порушення законодавства про працю, передбаченого ч.2 ст.265 КЗпП України. 28.11.2019 ГУ Держпраці у Львівській області було винесено постанову про накладення штрафу №132/13-01-33-07/ НОМЕР_1 за порушення законодавства про працю в частині допуску однієї особи до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідач стверджує, що позивачем було скоєно порушення, відповідальність за яке передбачена абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, тому на його думку, Головне управління Держпраці у Львівській області діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України. Просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

На виконання процесуальних приписів Кодексу адміністративного судочинства України, позивач подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому просить суд позов задовольнити в повному обсязі. На думку позивача, відповідно до ч.5 ст.265 Кодексу законів про працю України штрафи, зазначені в абз.2 ч.2 цієї статті, можуть бути накладені центральним органом виконавчої влади, зазначеним у ч.4 цієї статті, без здійснення заходу державного нагляду (контролю) на підставі рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час. установлений на підприємстві, в установі, організації. Аналіз зазначеної норми вказує, що без здійснення заходу державного нагляду (контролю) відповідно до абз.2 ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України можуть бути накладені лише штрафи на підставі рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації. У всіх інших випадках вчинення правопорушення, відповідальність за яке передбачена абз.2 ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України, проведення заходу державного нагляду (контролю) є обов`язковим. В даному випадку норми Порядку №509 не суперечать положенням Кодексу законів про працю України, оскільки в ході здійснення контрольних заходів податковим органом можуть бути виявлені й інші порушення законодавства про працю, окрім тих, відповідальність за які передбачена абз.2 ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України. Однак, у випадку спірних правовідносин, враховуючи, що актом Головного управління ДПС у Львівській області від 11.10.2019 №132/13-01-33-07/ НОМЕР_1 було встановлено порушення позивачем законодавства про працю, відповідальність за яке передбачена абз.2 ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України, відповідач був зобов`язаний здійснити захід державного нагляду (контролю), а саме: провести інспекційне відвідування. На думку позивача, якщо такий захід відповідачем не було здійснено, тому відповідач діяв з порушенням вимог Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю та Порядку накладення штрафу за порушення законодавства про працю. Такі порушення з боку суб`єкта владних повноважень є суттєвими, а прийняте ним рішення без дотримання визначеного законом способу його прийняття, не може вважатись законним, що є самостійною і достатньою підставою для скасування постанови про накладення штрафу від 28.11.2019 за №132/13-01-33-07/ НОМЕР_1 .

Третя особа, Головне управління ДПС у Львівській області подала пояснення на адміністративний позов, в яких вказала, що відповідно до наказу від 02.10.2019 №911 та направлень від 03.10.2019 №№1404, 1405, 1406, 1407 Головним управлінням ДПС у Львівській області була проведена фактична перевірка торгового павільйону № НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 ) платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ). За результатом перевірки складено акт від 11.10.2019 № 132/13-01-33-07/ НОМЕР_1 про проведення фактичної перевірки з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Перевіркою встановлено, що в торговому павільйоні № НОМЕР_2 , розташованого на території ринку Привокзальний за адресою АДРЕСА_3 підприємницьку діяльність здійснює ФОП ОСОБА_1 . У приміщенні павільйону № НОМЕР_2 реалізацію проводить продавець ОСОБА_2 , на момент проведення перевірки реалізацію здійснювала гр. ОСОБА_3 , яка не перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 У торговому павільйоні № НОМЕР_3 , розташованому на території ринку Привокзальний за адресою АДРЕСА_3 діяльність не здійснювалася, павільйон був закритим. ФОП ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 працівникам Головного управління ДПС у Львівській області були надані письмові пояснення по суті виявлених порушень. Встановлено порушення трудового законодавства в частині використання найманої праці, а саме: порушено вимоги ч.1 та ч.3 ст. 24 Кодексу законів про працю України, а також вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу». Фактична перевірка була проведена в присутності ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . До початку проведення фактичної перевірки посадовими особами контролюючого органу було пред`явлено службові посвідчення та направлення на проведення перевірки, а також вручено копію наказу. Враховуючи вищенаведене, Головне управління ДПС у Львівській області, вважає вимоги ФОП ОСОБА_1 безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Позивач у судовому засіданні надала пояснення аналогічні поясненням позовної заяви, позовні вимоги просила задоволити у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився.

Представник третьої особи у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши вступну промову представників сторін, пояснення свідків, дослідивши подані сторонами докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

У відповідності до наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про Державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_6, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 17.12.1996 за №002038096; основним видом діяльності позивача за КВЕД є: 47.81 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами (основний); 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля.

Наказом Головного управління ДПС у Львівській області від 02.10.2019 №911 «Про проведення фактичної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 » призначено провести фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 за місцем здійснення господарської діяльності: АДРЕСА_3 (територія « Привокзального ринку ») з 03.10.2019, тривалістю 10 діб з питань дотримання вимог трудового законодавства в частині використання праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин та виплати роботодавцями доходів у вигляді заробітної плати без сплати податків до бюджету.

03.10.2019 посадовими особами Головного управління ДПС у Львівській області проведено перевірку торгових павільйонів № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 розташованих на території «Привокзального ринку» за адресою АДРЕСА_3 , що належить платнику податків ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог трудового законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Актом (довідкою) від 11.10.2019 №132/13-01-33-07/ НОМЕР_1 «Про проведення фактичної перевірки з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами)» (надалі по тексту далі - акт) встановлено порушення позивачем ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та їх територіальним органом про прийняття працівника на роботу» №413 від 17.06.2015.

В акті (довідці) від 11.10.2019 №132/13-01-33-07/ НОМЕР_1 зафіксовано, що 03.10.2019 ГУ ДПС у Львівській області в результаті перевірки ФОП ОСОБА_1 за фактичним місцем здійснення господарської діяльності торгових павільйонів № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 розташованих на території «Привокзального ринку» за адресою АДРЕСА_3 , було виявлено, а саме: у торговому павільйоні № НОМЕР_3 діяльність не здійснювалася, павільйон був закритим; у приміщенні павільйону № НОМЕР_2 реалізацію проводила продавець ОСОБА_2 , однак на момент проведення перевірки реалізацію здійснювала гр. ОСОБА_3 , яка не перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 , чим порушено ч.1, ч.3. ст. 24 КЗпП України, а також вимоги Постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу».

У ході перевірки були відібрані пояснення від осіб, а саме: ФОП ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_2 .

З пояснень гр. ОСОБА_2 убачається, що вона працює продавцем у ФОП ОСОБА_1 в торговому павільйоні № НОМЕР_2 на території «Привокзального ринку» по АДРЕСА_3 та не заперечує того факту, що 09.10.2019 близько о 12:50 год відлучалася за власними потребами, в період її відсутності підміняла ОСОБА_7

ОСОБА_3 стверджує, що не працює у ФОП ОСОБА_1 , а продає товар вирощений на городі мамою і наглядала за павільйоном за проханням ОСОБА_2 в час іі відлучення.

З дослідженого в засіданні суду диску фіксації проведення перевірки, зафіксовано, що ОСОБА_3 пропонувала покупцям товар у павільйоні ФОП ОСОБА_1 і відповідно фотофіксація підтверджує перебування ОСОБА_3 за робочим місцем у павільйоні № НОМЕР_2 ФОП ОСОБА_1 .

15.10.2019 Головним управлінням ДПС у Львівській області скеровано на адресу Головного управління Держпраці у Львівській області копії матеріалів фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 .

Листом від 22.10.2019 Головне управління Держпраці у Львівській області повідомило ФОП ОСОБА_1 про отримання 22.10.2019 матеріалів фактичної перевірки ГУ ДПС у Львівській області. В листі-повідомленні відповідача «Про одержання документів» зазначено, що отримання акта ГУ ДПС у Львівській області від 11.10.2019 №132/13-01-33-07/ НОМЕР_1 є підставою для накладення штрафу за порушення законодавства про працю, передбаченою ч.2 ст.265 КЗпП України.

За результатами розгляду матеріалів перевірки додержання законодавства про працю ФОП ОСОБА_1 , відповідач 28.11.2019 прийняв постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №132/13-01-33-07/ НОМЕР_1 , якою за порушення вимог ч. 1 та ч.3 ст.24 КЗпП України, Постанови Кабінету Міністрів України №413 та на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України на позивача накладено штраф у розмірі 125190,00 грн.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач не погоджується з оскаржуваним рішенням Головного управління Держпраці у Львівській області, вважає його протиправним, тому звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

При прийнятті рішення суд керується такими правовими нормами.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 259 Кодексу законів про працю України визначено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 Кодексу законів про працю України державний нагляд за додержанням законодавчих та інших нормативних актів про охорону праці здійснюють, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці.

Згідно з вимог ч.1 ст.12 Конвенції Міжнародної організації праці 1947 №81 «Про інспекцію праці у промисловості й торгівлі», що ратифікована Законом України від 08.09.2004 №1985-IV - інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право безперешкодно, без попереднього повідомлення і у будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке інспектується.

Відповідно до ч. 2 ст.12 Конвенції у разі інспекційного відвідування інспектори повідомляють про свою присутність роботодавцю або його представнику, якщо тільки вони не вважатимуть, що таке повідомлення може завдати шкоди виконанню їхніх обов`язків.

Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 17.12.1996 за №002038096; основним видом діяльності позивача за КВЕД є: 47.81 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами (основний); 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля.

Судом встановлено, та не заперечується учасниками справи, що ФОП ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність у торгових павільйонах № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 розташованих на території «Привокзального ринку» за адресою АДРЕСА_3 .

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 (далі Положення № 96), визначено, що центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб, є Державна служба України з питань праці (Держпраці).

Згідно з п. 7 Положення № 96, Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 100, територіальним органом Держпраці на території Львівської області є Головне управління Держпраці у Львівській області.

Пунктом 1 Положення про Головне управління Держпраці у Львівській області затвердженого наказом Держпраці від 22.06.2017 № 75 (далі - Положення № 75) встановлено, що Управління є територіальним органом Держпраці, що їй підпорядковується.

Згідно з п.п. 1 п. 3 Положення № 75 завданням Управління є, зокрема, реалізація державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Відповідно до п.п. 5 п. 4 Положення № 75 Управління на виконання покладених на нього завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами та фізичними особами, які використовують найману працю. У відповідності до п.п.49 цього ж пункту, Управління накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Управління Держпраці.

До завдань Держпраці належить, зокрема, державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю, а також зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування (п.4 Положення № 96).

З матеріалів справи вбачається, що оскаржене рішення відповідачем прийняте на підставі висновків посадових осіб ГУ ДПС у Львівській області, викладених в акті перевірки від 11.10.2019 №132/13-01-33-07/ НОМЕР_1 , в якому зафіксовані порушення: ч.1, ч.3. ст. 24 Кодексу законів про працю України, а також вимоги Постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу».

Нормами ст. 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу законів про працю України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до частини 3 ст. Кодексу законів про працю України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 4 Кодексу законів про працю України визначено, що законодавство про працю складається із Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У відповідності до ч. 1 ст.21 Кодексу законів про працю України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Натомість, у цивільно-правових відносинах діє принцип свободи договору, тобто сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, Верховний Суд України у постанові від 04.07.2018 у справі №820/1432/17 висловив позицію, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Згідно з ч.ч. 2, 3 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України

Трудовий договір може бути:1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ст.23 Кодексу законів про працю України).

Статтею 24 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим:1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

При цьому, Верховний Суд України у пункті 7 постанови Пленуму від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 ЦК України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до вимог ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Так, основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. В той же час, за цивільно-правовим договором, процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою такого договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду, при цьому, такий виконавець повинен нараховувати та сплачувати податки і збори за таким договором самостійно та відповідач не виступає у такому договорі податковим агентом виконавця за нормами податкового законодавства, на відміну від трудового договору.

Тобто, предметом цивільно-правових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства, установи організації, фізичної особи-підприємця. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт, метою такого договору є отримання певного кінцевого результату після чого цивільні відносини припиняються.

Верховний Суд у постанові 04.07.2018 у справі № 820/1432/17 зазначив, що визначальним для спірних правовідносин є наявність ознак трудових відносин між позивачем та фізичними особами.

Як встановлено судом, підставою для винесення спірної постанови слугувало те, що позивачем порушено норми ч.1 та ч.3 ст.24 Кодексу законів про працю України, а саме, зафіксовано факт допущення працівника до роботи без укладення трудового договору.

Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 28.02.2018 у справі № 818/584/17 підставою для накладення штрафу відповідно до ст.265 Кодексу законів про працю України є акт перевірки про виявлені факти порушення вимог законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування, незалежно від їх подальшого усунення.

Частиною 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

За змістом частин 3 та 4 ст. 265 Кодексу законів про працю України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч. 2ст. 265 Кодексу законів про працю України та ч.ч. 2-7 ст. 53 Закону регулюється Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 506 від 17.07.2013 (далі Порядок №509).

Так, абзацом 1 п. 2 Порядку №509 передбачено, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту), керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами четвертим - шостим цього пункту).

Відповідно до абзацом 2 п. 2 Порядку №509, штрафи можуть бути накладені, в тому числі, на підставі акта перевірки ДПС, її територіального органу, уході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Справа про накладення штрафу розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому-сьомому пункту 2 цього Порядку (п. 3 Порядку №509).

Абзац 2 п. 4 Порядку №509 передбачено, що за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому-сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

В силу положень ст.259 КЗпП України державний нагляд за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Тобто державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форм власності, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, має право здійснювати центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, а також органи доходів і зборів.

Виходячи з системного аналізу наведених нормативно-правових актів, суд дійшов висновку, що самостійною підставою для накладення штрафу за порушення законодавства про працю є акт перевірки ДПС, її територіального органу. Акт перевірки ГУ ДПС у Львівській області і підпадає під визначення «здійсненням заходу державного нагляду (контролю)», в даному випадку мало місце державний нагляд.

Судом встановлено та позивачем не заперечується, що за місцем здійснення господарської діяльності позивача, інспекторами ДПС за виконанням трудової функції виявлено особу, яка представились ОСОБА_3 . Документів, що підтверджують належне оформлення трудових відносин із вказаним працівником ні в ході перевірки, ні під час судового розгляду позивачем не представлено.

В ході судового розгляду справи судом в якості свідка допитано ОСОБА_1 , яка повідомила, що є приватним підприємцем, на території «Привокзального ринку» за адресою АДРЕСА_3 , знаходиться її чотири торгових павільйони № НОМЕР_2 , № НОМЕР_5 , № НОМЕР_4 та № НОМЕР_3 . Працевлаштовано у неї дві особи, сплачує єдиний податок, на момент перевірки перебувала на ринку під час перевірки, надавала письмові пояснення.

Також допитано свідка ОСОБА_2 , яка повідомила, що уповноважені особи контролюючого органу здійснювали тиск на неї, оскільки вона була змушена написати пояснення вже і негайно, постійно наголошували, що вказане місце є місцем господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 .

З огляду на покази ОСОБА_2 та ОСОБА_8 суд дійшов висновку, що фактичних трудових відносин між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_8 не існувало, перебувала у місці здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 твердження позивача, що в даному випадку не з`ясовано де ж перебувала чи де працевлаштована ОСОБА_2 , суд в ході розгляду справи встановив і не заперечується сторанми, така працевлаштована на момент здійснення перевірки у ФОП ОСОБА_1 , однак в час перевірки відсутні була на робочому місці, за таким перебувала ОСОБА_3 .

Покликання позивача, що у ФОП ОСОБА_1 працевлаштовано два працівники які і здійснють діяльність у павільйонах, і потреби в більшій кількості людей нема, не береться судом до уваги, так є чотири павільйони, а працевлаштовано дві, під час перевірки в павільйоні перебувала особа, яка не працевлаштована у ФОП ОСОБА_1 .

При цьому, суд критично сприймає посилання позивача на те, що ОСОБА_3 лише заміняла ОСОБА_2 в момент її відлучення по особистих потребах, як на обставини, що позбавляють позивача обов`язку виконання вимог ч. 1. ч. 3 ст. 24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України №413.

Крім того, суд бере до уваги пояснення працівників, які зафіксовані засобами відео-фіксації, що застосовувались під час перевірки, згідно з яких ОСОБА_3 вказала, що 09.10.2019 в торговому павільйоні № НОМЕР_2 на території «Привокзального ринку» по АДРЕСА_3 , заміняла продавця ОСОБА_2 , а також пояснення позивача, які отримані інспекторами з метою з`ясування факту перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

За даних обставин, суд вважає цілком обґрунтованим та доречним аргумент відповідача про те, що позивач не належно оформив трудові відносини з працівником ОСОБА_3 без укладання трудового договору, не оформлену наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики і адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що є грубим порушенням положень ч.1, ч.3 ст.24 Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України № 413 та свідчить про відсутність офіційного працевлаштування одного працівника.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» від 17.06.2015 № 413 встановлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.

Таким чином, з огляду на викладене, перед допуском працівника до роботи, з ним повинен бути укладений трудовий договір, а також повинно бути повідомлено орган ДФС про прийняття працівника на роботу до початку виконання роботи працівником за укладеним трудовим договором.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №822/723/17 (провадження №К/9901/3264/17).

Щодо покликання представника позивача, що перевірка проводилася з порушенням вимог законодавства, таке і спростовується долученими доказами:

акт перевірки від 11.10.2019 Головного управління ДПС у Львівській області;

акт відмови від підпису ОСОБА_1 від 15.10.2019 і докази скерування такого;

пояснення ОСОБА_1 , пояснення ОСОБА_2 ;

фотофіксація перевірки і відео фіксація;

постанова про накладення штрафу і докази скерування.

Як вбачається із долучених доказів ФОП ОСОБА_1 була присутня при проведенні перевірки, надавала пояснення. Доказів працевлаштування особи ОСОБА_3 не надала. Пояснення представника в засіданні суду, що оскільки у підприємця на час перевірки були працевлаштовані ОСОБА_2 та ОСОБА_9 не є спростуванням виконання трудової діяльності ОСОБА_3 у торговому павільйоні ФОП ОСОБА_1 , яке зафіксовано контролюючим органом. У момент відлучення продавця можливо і закриття павільйону.

Щодо доводів позивача про обов`язковість врахування преюдиційного факту, в частині відсутності події та складу адміністративного правопорушення, вчиненого позивачем, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 03.06.2020 звернулася до Прокурора Львівської області старшого радника юстиції Діденка І.В. із заявою про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст.366 Кримінального кодексу України, так як на її думку працівники ДПС у Львівській області внесли неправдиві відомості в офіційний документ, а саме в акт відмови від підпису, складеного 15.10.2019 за №226/33-07/ НОМЕР_1 та за невиконання обов`язку ГУДПС у Львівській області у наданні документів, що стосується особи на її запит у відповідності до приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наведеною нормою КАС України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч. 4 ст. 78 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Тобто, за змістом ч. 4 ст. 78 КАС України, учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Водночас, передбачене ч. 4 ст. 78 КАС України, звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

Для спростування преюдиційних обставин, передбачених ч. 4 ст. 78 КАС України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами ст. 90 КАС України.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Таким чином, адміністративний суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч.6 ст.78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Диспозиція наведеної правової норми прямо вказує на те, що обов`язковими для суду, який розглядає справу, є вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення.

Разом із тим розглядувана норма встановлює межі обов`язковості зазначених різновидів судових рішень для адміністративного суду, що розглядає конкретну адміністративну справу.

Така обов`язковість поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої постановлено відповідний вирок, винесено ухвалу або прийнято постанову.

Отже, обов`язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку суду в кримінальному провадженні, ухвалі про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанові суду у справі про адміністративне правопорушення, щодо часу, місця та об`єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Водночас правова кваліфікація діяння особи, наведена у вироку суду в кримінальному провадженні, ухвалі про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанові суду у справі про адміністративне правопорушення (тобто застосування тих чи інших правових норм до відповідної поведінки), не є обов`язковою для адміністративного суду.

Це стосується також і правової кваліфікації, наведеної у чинних рішеннях судів в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі.

Відповідно висновки інших судів щодо правомірності чи протиправності дій особи, поведінка якої є предметом розгляду в адміністративній справі, не є обов`язковими для адміністративного суду, який таку справу розглядає.

Висновки та оцінки іншого суду щодо правомірності поведінки особи, її винуватості у вчиненні правопорушення тощо не позбавляють адміністративний суд, який розглядає по суті справу, предмет якої пов`язаний із відповідними діяннями цієї особи, права надати їм власну оцінку.

Підтвердженням наведеного слугують приписи ч. 7ст. 78 КАС України, згідно з якою правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Тобто системний аналіз даних правових норм свідчить про те, що суд адміністративної юрисдикції не пов`язаний правовими висновками, викладеними у справі про адміністративне правопорушення, щодо юридичної оцінки вчиненого особою діяння.

Суд зазначає, що позивачем не надано суду вироку суду в кримінальному провадженні, ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанови суду у справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно, долучена до матеріалів справи позивачем заява про вчинення кримінального правопорушення та скарга на дії працівників податкової служби не мають преюдиційного значення при розгляді справи, оскільки такі заяви розглядаються за наслідками порушення норм КУпАП, а предметом позову у цій справі є постанова, прийнята на підставі положень КЗпП України.

Суд враховує правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 12.03.2019 у справі №819/1500/16 та у постанові від 24.04.2018 у справі № 825/705/17, від 24.12.2019 у справі №360/403/19, від 13.10.2020 у справі №809/1185/16.

На підтвердження обставин, що викладені в постанові про накладення штрафу відповідачем долучено до матеріалів справи диск з фотографіями та відеозаписами перевірки ФОП ОСОБА_1 .

Оглянувши відео надане відповідачем, дослідивши наведені докази, суд дійшов до висновку, що обставини, викладені в постанові Головного управління Держпраці у Львівській області від 28.11.2019 за № 132/13-01-33-07/ НОМЕР_1 знайшли своє підтвердження.

При цьому суд зазначає, що притягнення до відповідальності за порушення законодавства про працю має здійснюватися відповідно до редакції ст. 265 КЗпП України, яка діяла на день виявлення порушення, а положення нової редакції ст. 265 КЗпП України щодо часткової сплати штрафу, зміни його розміру, а також попередження, на які посилається позивач, застосовуються до порушень виявлених після набуття чинності Закону України «Про внесення змін до Кодекс законів про працю України». Вказане підтверджується висновком до якого прийшов Конституційний Суд у рішенні у справі №1-7/99 від 09.02.1992 про те що положення ч.1 ст.58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосуються людини і громадянина (фізичних осіб) і не поширюються на юридичних осіб.

За змістом п.1 ч.2 ст.2 КАС України, суди, перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, в першу чергу повинні з`ясувати, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження вказує на те, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень при прийнятті оскаржуваного рішення діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у проведенні перевірки, а тому оскаржувана постанова не підлягає скасуванню, а позов не підлягає задоволенню.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність прийнятої ним оскаржуваної постанови з урахуванням всіх встановлених судом фактичних обставин та вимог законодавства, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 14, 72-77, 139, 242-246, 255,293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ :

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови, - відмовити повністю.

Судовий збір покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст рішення складено та підписано 24 листопада 2020 року