Справа № 320/6766/18
Суддя: Глущенко Яна Борисівна
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6766/18 Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Глущенко Я.Б.,

суддів Єгорової Н.М., Пилипенко О.Є.,

секретаря Ткаченка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інженерно-будівельна компанія «Люкс Капітал Буд» до Головного управління Державної податкової служби у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, за апеляційною скаргою Головного управління Державної податкової служби у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інженерно-будівельна компанія «Люкс Капітал Буд» (далі - позивач, ТОВ «ІБК «Люкс Капітал Буд») звернулось у суд з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - ГУ ДФС у Київській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що висновки контролюючого органу ґрунтуються виключно на податковій інформації та не враховують суті та наслідків господарських операцій, які мали місце між позивачем та його контрагентом. Наявні у позивача копії документів підтверджують реальне виконання договірних відносин, а тому висновки про нереальність господарських операцій є необґрунтованими.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Головне управління Державної податкової служби у місті Києві подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано, що контрагент позивача не володіє достатніми матеріальним та трудовими ресурсами для виконання договора, позивачем не проведено розрахунок за вказаним договором, а списання будівельних матеріалів для виконання будівельних робіт не підтверджено даними бухгалтерського обліку.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За приписами статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Відповідно до постанов Кабінета Міністрів України «Про затвердження положення про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» від 06 березня 2019 року №227, «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» від 19 червня 2019 року №537, Головне управління Державної податкової служби у Київській області почало діяльність як орган виконавчої влади та є правонаступником Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області.

Отже, клопотання про заміну відповідача у справі Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області його правонаступником - Головним управлінням Державної податкової служби у Київській області (далі - відповідач, ГУ ДПС у Київській області), підлягає задоволенню.

Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження згідно пункта 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав.

Судом установлено, що відповідно до пункта підпункта 20.1.4 пункта 20.1 статті 20, підпункта 75.1.2 пункта 75.1 статті 75, 78.1.4 пункта 78.1 статті 78 Податкового кодексу України, з 12 по 19 жовтня 2018 року ГУ ДФС у Київській області провело документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 по 31 травня 2018 року.

За результатами перевірки 26 жовтня 2018 року контролюючим органом складено акт, у висновку якого зазначено про порушення позивачем пунктів 198.1, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за травень 2018 року на суму 113333,00 грн.

Не погоджуючись з актом перевірки, позивач подав заперечення.

Листом від 27 листопада 2018 року ГУ ДФС у Київській області повідомило позивача, що акт перевірки залишено без змін, а заперечення до акта - без задоволення.

За наслідками перевірки ГУ ДФС у м. Києві 29 листопада 2018 року прийняло податкове повідомлення - рішення , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податка на додану вартість на 141666,00 грн., з яких за основним зобов`язанням 113333,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 28333,00 грн.

Уважаючи таке рішення необґрунтованим, платник податків звернувся з відповідним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за результатами оцінки наданих сторонами доказів, судом встановлено підтвердження позивачем належним чином складеними первинними документами реальне виконання господарських взаємовідносин, які мали місце з його контрагентом у періоді, що перевірявся податковим органом.

Надаючи правову оцінку вищевикладеним обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (стаття 1 Податкового кодексу України).

Як закріплено у підпункті 9.1.3 пункта 9.1 статті 9 ПК України, податок на додану вартість належить до загальнодержавних податків.

Податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V ПК України (підпункт 14.1.178 пункта 14.1 статті 14 ПК України).

Податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (підпункт 14.1.156 пункта 14.1 статті 14 ПК України).

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункта 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду.

Відповідно до підпункта «а» пункта 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Приписи пунктів 198.1, 198.3 статті 198 ПК України визначають, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послу.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України закріплено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

За правилами пункта 198.6 цієї правової норми не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу

З аналізу наведених норм убачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкового кредиту виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Водночас, наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредита, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

Таким чином, підставою для виникнення у платника права на відображення у податковому обліку господарської операції є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та/або послуг з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Слід зазначити, що обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість сформованого податкового кредита первинними документами покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), оскільки саме він виступає суб`єктом, який використовує при обчисленні кінцевої суми податка, що підлягає сплаті до бюджету, суму податкового кредита з податка на додану вартість, визначену постачальником.

Подані платником документи повинні достовірно підтверджувати реальність господарських операцій та інші обставини, з якими законодавець пов`язує право платника на податкову вигоду.

Податкова вигода може бути визнана необґрунтованою, зокрема, у випадках, якщо для цілей оподаткування операції обліковані не у відповідності з їх дійсним економічним змістом або враховані операції, що не обумовлені розумними економічними або іншими причинами (цілями ділового характеру).

У разі ж надання податковим органом достатньо переконливих доводів та доказів відносно того, що насправді господарські операції контрагентами не здійснювалися, а схема взаємодії учасників господарської операції свідчить про їх недобросовісність, суд не повинен обмежуватися перевіркою формальної відповідності поданих платником документів вимогам податкового законодавства, а має оцінити усі докази у справі у сукупності та взаємозв`язку з ціллю виключення внутрішніх протиріч та суперечливостей між ними у процесі перевірки реального руху активів між заявленими учасниками операції.

Як установлено судом, причиною виникнення податкового кредита позивача є придбання ним у ТОВ «Бізнес-Мастер Груп» будівельно - монтажних робіт у травні 2018 року.

Так, 22 та 23 серпня 2017 року між позивачем (підрядник) та ТОВ «Мегалайн Інвест» (замовник) укладено договори підряда 22/08/17-1 та №23/08/17-4, відповідно.

06 березня 2018 року на виконання умов договора від 22 серпня 2017 року позивачем укладено з ТОВ «Бізнес Мастер Груп» (субпідрядник) договір субпідряда №06/03/18-1.

За цим договором субпідрядник зобов`язується на замовлення позивача виконати будівельно-монтажні роботи на об`єкті позивача (замовника): «Організація ребрендінгу існуючої АЗС № 09/009 за адресою: м. Київ, вул. Академіка Палладіна, 46-а» та передати виконані роботи за актом прийняття виконаних робіт по договору, а замовник зобов`язується прийняти закінчені роботи та оплатити їх відповідно до умов цього договору.

Договірна ціна по цьому договору складає без ПДВ 283333, 33 грн. та ПДВ 56666,67 грн.

На підставі цього договора сторонами підписано довідку про вартість виконаних будівельних робіт за травень 2018 року (форма КБ-3) по об`єкту будівництва, акта приймання виконаних робіт (форма № КБ-2) за травень 2018 року, згідно яких роботи виконані на суму 340000,00 грн, у т.ч. ПДВ 56666, 67 грн.

Також позивачем оформлено акт списання матеріалів від 14 травня 2018 року за договором субпідряда на суму 43884,09 грн.

05 березня 2018 року на виконання умов договора від 23 серпня 2017 року, укладеного з ТОВ Мегалайн Інвест» позивачем укладено з ТОВ «Бізнес Мастер Груп» (субпідрядник) договір субпідряда № 05/03/18-1.

За цим договором субпідрядник зобов`язується на замовлення позивача виконати будівельно-монтажні роботи на об`єкті позивача (замовника): «Організація ребрендінгу існуючої АЗС № 09/014 за адресою: м. Бориспіль, вул. Київський шлях, 212» та передати виконані роботи за актом прийняття виконаних робіт, а замовник зобов`язується прийняти закінчені роботи та оплатити їх відповідно до умов цього договору.

Договірна ціна по цьому договору складає без ПДВ 283333,33 грн. та ПДВ 56666,67 грн.

На підставі цього договора сторонами підписано довідку про вартість виконаних будівельних робіт за травень 2018 року (форма КБ-3) по об`єкту будівництва, акта приймання виконаних робіт (форма № КБ-2) за травень 2018 року, згідно яких роботи виконані на суму 340000,00 грн, у т.ч. ПДВ 56666, 67 грн.

Також позивачем оформлено акт списання матеріалів від 15 травня 2018 року на суму 143377,56 грн.

За результатами виконання договорів, ТОВ «Бізнес-Мастер Груп» 14 та 15 травня 2018 року склало та зареєструвало в Єдиному реєстрі податкових накладних накладні №50 та 51.

Як зазначено в акті перевірки, ТОВ «Бізнес-Мастер Груп» перебуває на обліку ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, основний вид діяльності - будівництво житлових і нежитлових будівель. Платник ПДВ з 01 вересня 2015 року.

Остання декларація з податка на додану вартість до ДПІ подана 20 вересня 2018 року, остання декларація з податка на прибуток підприємств подана за півріччя 2018 від 25 вересня 2018 року.

Згідно даних фінансового звіта суб`єкта малого підприємництва, поданого до контролюючого органа 25 липня 2018 року, основні засоби рахуються у сумі 2750,00 грн.

ТОВ «Бізнес-Мастер Груп» протягом 2016-2018 не здійснювало імпортно-експортні операції.

Окрім того, у ТОВ «Бізнес-Мастер Груп» відсутня достатня кількість трудових ресурсів для виконання у травні 2018 року субпідрядних робіт.

Саме наведена інформація стала підставою для висновку про нереальність фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

На спростування висновків податкового органа, позивачем надано копії договорів субпідряда, договірних цін, довідок про вартість виконаних будівельних робіт за травень 2018 року (форма КБ-3) по об`єкту будівництва, актів приймання виконаних робіт (форма № КБ-2) за травень 2018 року, актів списання матеріалів, податкові накладні від 14 та 15 травня 2018 року, податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку ТОВ «ІБК Люкс Капітал Буд» (форма №1ДФ) за 2 квартал 2018 року, картки рахунку 631 за березень - травень 2018 по контрагенту ТОВ «Бізнес-Мастер Груп» та оборотно-сальдові відомості по рахунках 10, 205, 201 за 14 травня 2018 року.

На підтвердження економічної доцільності укладення зазначених договорів, позивачем також надано копію договорів підряда від 22 та 23 серпня 2017 року, укладених з ТОВ «Мегалайн Інвест», а також копії довідок про вартість будівельних робіт та витрат за жовтень 2018 року, актів приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2018 року, актів здачі-приймання товаро-матеріальних цінностей за жовтень та грудень 2017 року, січень, лютий та березень 2018 року та картки рахунка 361 за серпень 2017 року - травень 2018 року по контрагенту ТОВ «Мегалайн Інвест».

Надаючи оцінку реальності вчинення господарських операцій, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-ХІV (далі - Закон №996-ХІV) документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ.

Приписи статті 9 вказаного Закону визначають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Окрім того, згідно пункта 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Окремою підставою для висновку про відсутність у платника податків права на отримання податкових переваг є відсутність необхідних первинних документів, що підтверджують здійснення операцій, недоліки таких документів, складання таких документів при фактичному нездійсненні заявлених операцій, відображення у первинних документах недостовірних даних або даних, які неможливо віднести до операцій, що перевіряються.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо.

Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміна у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.

Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Отже, лише за умови підтвердження первинними документами господарських операцій, які є об`єктом оподаткування, платник податків має право на відображення результатів таких операцій у бухгалтерському обліку, на даних якого ґрунтується податкова звітність.

Враховуючи вищевказані норми законодавства, первинні документи, які складені суб`єктами господарської діяльності на операції, що не відповідають сутності і не несуть доказовості відносно змісту здійсненої операції не є документами, які можуть бути підставою для відображення в облікових регістрах бухгалтерського та податкового обліку.

Обґрунтовуючи правомірність оскаржуваного податкового повідомлення - рішення, відповідач наголошує на тому, що у контрагента позивача відсутні трудові ресурси для виконання такого обсягу робіт за визначений у документах термін.

Дослідивши наявні у матеріалах справи документи, судова колегія вважає, що позивачем доведено реальність виконання господарської операції з придбання будівельних робіт, а тому відсутність у податковій звітності інформації про необхідну кількість найманих працівників та матеріальних активів, не підтверджує висновок податкового органу про нереальність такої операції.

Також колегія суддів звертає увагу, що контрагент позивача не позбавлений можливості отримувати активи в оренду не від платників податка на додану вартість, що виключає підстави внесення інформації про такі угоди в Єдиний реєстр податкових накладних, а також укладати договори з фізичними особами для виконання необхідних робіт, які зареєстровані субєктами господарської діяльності, що виключає підстави для відображення сплачених таким особам сум у податковій звітності контрагента позивача.

З урахуванням наведеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання безтоварною господарську операцію позивача із його контрагентом.

Колегія суддів уважає за необхідне також зазначити наступне.

Як убачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, на момент виписування податкових накладних позивачу його контрагент був зареєстрований у встановленому законом порядку як суб`єкт підприємницької діяльності, а також платником податка на додану вартість, а факт реальності господарської операції, як було встановлено раніше, підтверджується належним чином оформленими первинними документами. До того ж, за результатами виконання договора контрагент позивача визначив собі податкові зобов`язання з податка на додану вартість. Даних про те, що зазначені зобов`язання анульовані, податковим органом не надано. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що правових підстав для винесення оскаржуваного податкового повідомлення - рішення у відповідача не було.

Посилання відповідача на не проведення позивачем із його замовником розрахунків за договорами підряда колегією суддів до уваги не приймається, оскільки факт існування заборгованості не спростовує реального виконання договірних відносин.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно пункта 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 33, 34, 242-244, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.Б. Глущенко

Судді Н.М. Єгорова

О.Є. Пилипенко