Справа № 300/1189/20
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2020-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2020 р. справа № 300/1189/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Кафарського В.В.,

за участю секретаря судового засідання Вакун В.М.,

представника ОСОБА_1 - Петраша Ю.Л.,

представника Головного управління ДПС в Івано-Франківській області - Яремака Т.І.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали адміністративної справи за позовом Головного управління ДПС в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в розмірі 31 185,71 грн., за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення №0-0914 від 29.10.2019 та податкової вимоги форми «Ф» №5-54 від 08.01.2020, -

В С Т А Н О В И В:

Головне управління ДПС в Івано-Франківській області (далі - позивач, відповідач за зустрічним позовом) звернулося до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідач, позивач за зустрічним позовом) про стягнення податкового боргу в розмірі 31 185,71 грн.

Підставою звернення позивача з даним адміністративним позовом є несплата відповідачем податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 31 185,71 грн., визначене податковим повідомленням-рішенням №0-0914 від 29.10.2019.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18.06.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом Головного управління ДПС в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в розмірі 31 185,71 грн. за правилами спрощеного позовного провадження.

23.07.2020 представник позивача у відповідності до статі 177 Кодексу адміністративного судочинства України подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просить визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-0914 від 29.10.2019 та податкову вимогу форми «Ф» №5-54 від 08.01.2020 (а.с. 39-48). Зазначає, що податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №0-0914 від 29.10.2019 винесене з порушенням встановлених законом строків. Так, як слідує з податкового повідомлення-рішення форми «Ф» №0-0914 базовим податковим (звітним) періодом є 2018 рік. Однак, вказане податкове повідомлення-рішення винесено29.10.2019, тобто набагато пізніше ніж 01.07.2019. Таким чином, граничним терміном направлення податковим органом податкового повідомлення-рішення по податку з нерухомого майна відмінного від земельної ділянки за 2018 рік є 01.07.2019. В даному випадку терміни винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідачем не дотримано. Крім того, представник ОСОБА_1 вказує, що податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №0-0914 від 29.10.2019 є необгрунтованим та безпідставним з підстав того, що умовою застосування місцевого податку - податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в 2018 році, відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України є офіційне оприлюднення рішення Обертинської селищної ради в строк до 15.07.2017 про встановлення ставок цього податку. В даних правовідносинах, оскаржене податкове повідомлення-рішення про визначення ОСОБА_1 суми податку на нерухомість відмінної від земельної ділянки за 2018 рік могло бути винесено ДПС виключно на підставі відповідного рішення Обертинської селищної ради, прийнятого до 15.07.2017 та оприлюдненого в друкованих засобах масової інформації Обертинської селищної ради не пізніше, як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання. Однак, рішення Обертинської селищної ради про встановлення ставок податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки на 2018 рік не було прийняте та оприлюднене у вищезазначеному порядку.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27.07.2020 зустрічну позовну заяву представника ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення №0-0914 від 29.10.2019 та податкової вимоги форми «Ф» №5-54 від 08.01.2020 у справі за позовом Головного управління ДПС в Івано-Франківській областідо ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в розмірі 31 185,71 грн. - залишено без руху у зв`язку з невідповідністю вимогам статей 94, 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, а позивачу (представнику позивача) надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.09.2020 прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення №0-0914 від 29.10.2019 та податкової вимоги форми «Ф» №5-54 від 08.01.2020 до спільного розгляду з первісним позовом у справі №300/1189/20 за позовом Головного управління ДПС в Івано-Франківській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в розмірі 31 185,71 грн. та призначено справу №300/1189/20 до розгляду за правилами загального позовного провадження.

23.09.2020 представник Головного управління ДПС в Івано-Франківській області подав суду відзив на зустрічний позов ОСОБА_1 , згідно якого просить у зустрічному позові відмовити. Зазначає, що згідно витягу з інформаційної бази «Податковий блок», адреса позивача: АДРЕСА_1 , на яку направлено податкове повідомлення рішення від 29.10.2019 за №0-0914.З врахуванням наведеного контролюючий орган вважає, що спірне податкове повідомлення-рішення направлено та вручено позивачу з урахуванням положень податкового законодавства (а.с. 86-89).

Також представник Головного управління ДПС в Івано-Франківській області надав суду витребувані судом письмові докази.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.11.2020 закрито підготовче провадження в адміністративній справі №300/1189/20 та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.11.2020.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відзиві на зустрічний позов. Проти зустрічного позову заперечив.

Представник відповідача в судовому засіданні позовних вимог не визнав з підстав, викладених у зустрічному позові та письмових поясненнях. Зустрічний позов просив задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Позивач, Головне управління ДПС в Івано-Франківській області є суб`єктом владних повноважень, який реалізує владні управлінські функції у сфері оподаткування, визначені Податковим кодексом України та законами України в сфері оподаткування, включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за номером 43142559.

Фізична особа - ОСОБА_1 є власником нежитлової нерухомості та латником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Як зазначає ГУ ДПС в Івано-Франківській області, ОСОБА_1 має узгоджений податковий борг із сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на суму 31 185,71 грн.

Так, за даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна слідує, що ОСОБА_1 є власником, серед іншого, нежитлової будівлі (торгового комплексу) загальною площею 1 675,30 кв.м., частка власності АДРЕСА_2 , дата державної реєстрації 09.06.2015, приватна власність (а.с. 112-116).

Позивачем у позовній заяві було визначено місцезнаходження відповідача. Так була зазначена наступна податкова адреса ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

Судом на виконання приписів частин 3-4 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до статті 16 Закону України «Про захист персональних даних», направлено запит органу державної влади, підприємства, установи, організації, закладу щодо доступу до персональних даних до Управління ДМС в Івано-Франківській області про надання відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться в реєстрі територіальної громади/Єдиному державному демографічному реєстрі щодо ОСОБА_1 .

Згідно відповіді відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління ДМС в Івано-Франківській області, яка надійшла на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду 15.06.2020, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (зв. ст. а.с. 16). Аналогічна адреса міститься і в паспорті ОСОБА_1 на сторінці 11 (а.с. 55).

29.10.2019 Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області було сформоване та прийнято податкове повідомлення-рішення №0-0914, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік у розмірі 31 185,71 грн. (а.с. 8).

При цьому, у вищезазначеному податковому повідомленні-рішенні визначена податкова адреса відповідача: АДРЕСА_1 . На вказану адресу було направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення спірне податкове повідомлення-рішення, однак зазначене поштове відправлення було повернуто на адресу позивача з відміткою «не проживає» (зв. ст. а.с. 111).

Також позивачем на адресу: АДРЕСА_1 направлена податкова вимога форми «Ф» №5-54 від 08.01.2020. Зазначене поштове відправлення було повернуто на адресу позивача.

Частиною першою статті 67 Конституції України закріплено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до підпункту 20.1.19 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи; стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно підпункту 16.1.4 пункту 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України, платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та в розмірах, встановленим цим Кодексом та законами з питань митної справи, що повністю узгоджується з приписами статтею 19 Конституції України щодо обов`язку кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Підпунктом 14.1.157 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Згідно пп. 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

За приписами підпунктів 19-1.1.22, 19-1.34 п. 19-1 статті 19-1 ПК України, контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу, зокрема здійснюють погашення податкового боргу, стягнення своєчасно ненарахованих та/або несплачених сум єдиного внеску та інших платежів; забезпечують визначення в установлених цим Кодексом, іншими законами України випадках сум податкових та грошових зобов`язань платників податків, застосування і своєчасне стягнення сум передбачених законом штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за порушення податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до підпункту 20.1.34 пункту 20.1 статті 20 ПК України, контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно пункту 58.1 статті 58 ПК України, контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт: невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації; завищення розміру задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу; заниження або завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Пунктом 58.2 статті 58 ПК України визначено, що податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг .

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення (пункт 58.3 статті 58 ПК України).

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Однак, як слідує із матеріалів справи, податкове повідомлення-рішення від №0-0914 від 29.10.2019 та податкова вимога форми «Ф» №5-54 від 08.01.2020 були направлені Головним управлінням ДПС в Івано-Франківській області на адресу: АДРЕСА_1.

У відповідності до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

З огляду на викладене, судом зроблений висновок, що спірні податкове повідомлення-рішення від №0-0914 від 29.10.2019 та податкова вимога форми «Ф» №5-54 від 08.01.2020 були направлені за помилковою адресою.

Суд зазначає, що стягненню підлягає тільки узгоджений податковий борг.

З аналізу оскарженого податкового повідомлення-рішення, податкової вимоги та доказів наданих щодо направлення відповідачу вищезазначених актів індивідуальної дії позивачем не надано доказів того, що вони були направлені на належну податкову адресу платника податків (місце реєстрації відповідача), тому вважаються не узгодженими.

Суд вважає, що позивачем не був дотриманий порядок формування та направлення податкового повідомлення-рішення, тому у задоволені позовних вимог позивача, податкового органу, про стягнення податкового боргу в розмірі 31 185,71 грн. слід відмовити.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 за зустрічним позовом про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення №0-0914 від 29.10.2019 та податкової вимоги форми «Ф» №5-54 від 08.01.2020, суд зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 за №71-VIII (далі - Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається із: податку на майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

Отже, Законом №71-VIII запроваджено низку правових норм, що врегулювали питання справляння місцевих податків.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України визначено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Згідно із пунктом 10.3 статті 10 Податкового кодексу України, в редакції Закону №71-VIII, місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зважаючи на зміст наведених законодавчих норм, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є повноваженням місцевої ради, яке виконується шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України регламентовано порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу в мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом» та держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення в дію «законів». При цьому, така концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи втручання мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (рішення «Щокін проти України» пункти 50, 51; «Сєрков проти України» пункти 33, 34).

Тобто, Європейським судом з прав людини неодноразово наголошувалося у своїх рішеннях, що введене державою законодавство, на підставі якого відбувається втручання у мирне володіння майном, має бути чітким, зрозумілим та передбачуваним для громадян, що також підтверджує обґрунтованість висновку щодо неможливості збігу у часі періоду опублікування рішення про встановлення податку та плановим періодом (у якому планується встановити місцевий податок).

01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII, яким, зокрема, викладено в новій редакції статтю 266 Податкового кодексу України та введено новий податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, отже такий податок запроваджено саме шляхом введення «законів».

Особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України встановлює тільки перелік дозволених до впровадження місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою України критеріїв, - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до пункту 8.3. статті 8 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття податкового повідомлення-рішення), до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, відповідно пункту 4.4. статті 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пункті 24 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Відповідно до частини 1 статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад є встановлення місцевих податків і зборів, затвердження їх ставок, а також прийняття рішень щодо надання пільг з їх сплати відповідно до вимог ПК України.

При цьому, ПК України містить ряд норм, відповідно до яких передбачається щорічне прийняття рішень органів місцевого самоврядування стосовно встановлення місцевих податків та зборів. Так, як уже зазначалось, згідно з підпунктом 12.4.3 пункту 12.4 статті 12 ПК України, до повноважень органів місцевого самоврядування належить, зокрема, до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, яке набирає чинності з початку бюджетного періоду. При цьому таке рішення офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (підпункт 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України). У разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю (підпункт 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України).

Так, підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України визначено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Як слідує із матеріалів справи, рішенням Обертинської селищної ради від 21.02.2017 за №357-12/17 встановлено ставки податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, та всупереч вимогам податкового законодавства зазначено, що воно вступає в законну силу з 01.01.2017 (а.с. 122-124), адже базовим періодом в даному випадку має бути 2018 рік.

При цьому, слід відмітити, що відповідно до пункту 12.5 статті 12 ПК України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Відповідно, рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зокрема рішення Обертинської селищної ради від 21.02.2017 за №357-12/17 набирає чинності з дня офіційного оприлюднення з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України.

Таким чином, нормою підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Відповідно до частини 1 статті 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 за №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР), сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Згідно пунктів 34, 35 частини 1 статті 26 Закону №280/97-ВР, до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад на пленарних засіданнях відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин та затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України.

Частиною 1 статті 59 Закону №280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до частини 12 статті 59 Закону № 280/97-ВР, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11.09.2003 за №1160-IV (далі - Закон №1160-IV).

Згідно статті 1 Закону №1160-IV, регуляторний акт це - прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Згідно статті 4 Закону № 1160-IV, одним із принципів державної регуляторної політики є прозорість та врахування громадської думки - відкритість для фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань дій регуляторних органів на всіх етапах їх регуляторної діяльності, обов`язковий розгляд регуляторними органами ініціатив, зауважень та пропозицій, наданих у встановленому законом порядку фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями, обов`язковість і своєчасність доведення прийнятих регуляторних актів до відома фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, інформування громадськості про здійснення регуляторної діяльності.

Відповідно до частини 5 статті 12 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання.

Судом не встановлено факту опублікування в засобах масової інформації рішення Обертинської селищної ради від 21.02.2017 за №357-12/17. А посилання податкового органу на лист Обертинської селищної ради від 29.10.2020 за №408/02-32 (а.с. 126), в якому вказано про те, що рішення Обертинської селищної ради від 21.02.2017 за №357-12/17 було оприлюднене на інформаційному стенді в Обертинській селищній раді судом не береться до уваги, оскільки такі не є належними та допустимими доказами у справі.

Крім того, подібне оприлюднення не узгоджується із вимогами статей 12, 13 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» щодо порядку та строків оприлюднення інформації.

Відповідно до статті 57 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.05.2020 по справі №809/276/18 (адміністративне провадження №К/9901/803/19).

У вказаній постанові Верховний Суд також зазначив, що відповідно до статті 22 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації», рішення органів місцевого самоврядування, інші нормативно-правові акти публікуються в офіційних виданнях (відомостях, бюлетенях, збірниках, інформаційних листках тощо) та друкованих засобах масової інформації відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Недержавні друковані засоби масової інформації мають право оприлюднювати офіційні документи органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до законодавства України і на засадах, передбачених укладеною угодою між цими органами та редакціями друкованих засобів масової інформації.

Тобто, на законодавчому рівні закріплена чітка процедура розроблення та затвердження органом місцевого самоврядування власних регуляторних актів, зокрема й обов`язок оприлюднювати їх для можливості набрання ними чинності та подальшого застосування виключно в порядку та у спосіб, визначений законодавством. Відповідальність за додержання порядку офіційного оприлюднення покладається на орган, що видав регуляторний акт, оскільки відповідно до статті 57 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Пленум Верховного Суду України у пункті 7 постанови від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» звернув увагу судів на те, що згідно частини 2 статті 57 Конституції є нечинними, а отже, не можуть застосовуватись ті закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, які не доведені до відома населення у встановленому законом порядку.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі РуїсТоріха проти Іспанії від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункт 29).

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1); обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) (пункт 3); безсторонньо (пункт 4); добросовісно (пункт 5); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) (пункт 8); своєчасно, тобто протягом розумного строку (пункт 10).

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, суд вважає, що ОСОБА_1 доведено обставини в обґрунтування своїх позовних вимог згідно зустрічного позову щодо протиправності оскарженого податкового повідомлення-рішення №0-0914 від 29.10.2019 та податкової вимоги форми «Ф» №5-54 від 08.01.2020, в свою чергу, податковим органом не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність та обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу в розмірі 31 185,71 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову Головного управління ДПС в Івано-Франківській області про стягнення з ОСОБА_1 податкового боргу у розмірі 31 185,71 грн.

При цьому, суд вважає за необхідне зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Відповідно, беручи до уваги положення частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області сплачений ним судовий збір у розмірі 1 681,60 грн.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

зустрічний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018, ) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення №0-0914 від 29.10.2019 та податкової вимоги форми «Ф» №5-54 від 08.01.2020 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0-0914 від 29.10.2019.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу форми «Ф» №5-54 від 08.01.2020.

У задоволенні адміністративного позову Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) про стягнення податкового боргу в розмірі 31 185,71 грн. - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Івано-Франківській області (вул. Незалежності, 20, м. Івано-Франківськ, 76018, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Кафарський В.В.

Рішення складене в повному обсязі 20 листопада 2020 р.