Справа № 200/9328/20-а
Суддя: Льговська Ю.М.
Дата ухвалення: 2020-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2020 р. Справа№200/9328/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Льговської Ю.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Мангушського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

02 жовтня 2020 року (згідно з відбитком поштового штампу на конверті) ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Мангушського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про:

визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати пенсії позивачеві;

зобов`язання відповідача поновити позивачеві нарахування та виплату пенсії та виплатити заборгованість з пенсії з 15 квітня 2016 року.

Крім того, позивач просить звернути до негайного виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно припинив виплату пенсії позивачеві як внутрішньо переміщеній особі з 15 квітня 2016 року. Дії відповідача щодо невиплати пенсії позивач вважає протиправними, оскільки пенсія є єдиним джерелом існування та має виплачуватися незалежно від місця проживання особи.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам частини третьої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Після усунення недоліків ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

29 жовтня 2020 року відповідач надав відзив на позов, в якому зазначив, що позивачеві припинено виплату пенсії з 01 квітня 2016 року на підставі пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365. Вважає позовні вимоги безпідставними, оскільки для поновлення нарахування та виплати пенсії позивачеві необхідно подати до управління заяву про поновлення пенсії, але позивач з відповідною заявою не звертався.

Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 15 вересня 2016 року позивача взято на облік як внутрішньо переміщену особу за фактичним місцем проживанням: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Мангушському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області як отримувач пенсії за віком.

У відзиві на позовну заяву зазначено, що пенсія ОСОБА_1 призупинена з 01 квітня 2016 року на підставі отриманої інформації від Служби безпеки України про повернення позивача, яка є внутрішньо переміщеною особою, на тимчасово окуповану територію України.

За відомостями відповіді відповідача на запит представника позивача ОСОБА_1 відповідно до протоколу засідання районної комісії з питань призначення (відновлення) виплат внутрішньо переміщеним особам № 21 від 06 грудня 2016 року відмовлено в призначенні виплати пенсії за її заявою від 15 квітня 2016 року, з огляду на що виплати не нараховувались та не виплачувались.

Проте, рішення щодо припинення виплати пенсії позивачеві відповідачем не надано.

За відомостями витягу з ІКІС ПФУ: Підсистема призначення та виплати пенсії позивачеві з 01 квітня 2016 року пенсія не нараховувалась та не виплачувалась.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам та аргументам учасників справи, суд виходить з наступного.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV(далі - Закон № 1058-IV).

Частиною першою статті 5 Закону № 1058-IV передбачено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначається порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням (абзац 10 частини другої статті 5 Закону № 1058-IV).

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV регламентовано, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (Положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Отже, за змістом частини першої статті 49 Закону № 1058-IV припинення виплати пенсії можливо лише за умови прийняття пенсійним органом або судом відповідного рішення з підстав, визначених законом.

Судом встановлено, що виплата пенсії позивачеві припинена з 01 квітня 2016 року на підставі інформаційного обміну баз даних внутрішньо переміщених осіб зі Службою безпеки України.

Разом з тим, така підстава для припинення пенсії не передбачена частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV.

Крім того, відповідачем не надано суду ні рішення територіальних органів Пенсійного фонду, ні рішення суду про припинення ОСОБА_1 виплати пенсії з 01 квітня 2016 року, ні доказів на підтвердження наявності визначених законом підстав для такого припинення.

Разом з тим, посилання представника відповідача у відзиві на приписи постанов Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року № 637, «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 08 червня 2016 року № 365 стосовно того, що умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є знаходження їх за фактичним місцем проживання та наявності рахунку в установі банку, суд вважає неспроможними для спростування неправомірності припинення виплати пенсії позивачеві з 01 квітня 2016 року.

Судом також врахований правовий висновок Верховного Суду, викладений у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року та постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 805/402/18 (зразкова справа про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі), за яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Суд зазначає, що відповідач, припиняючи виплату пенсії позивачеві, діяв всупереч вимогам Закону № 1058-IV, що, у свою чергу, призвело до порушень прав позивача.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

За змістом конституційних норм (статті 113,116,117 Конституції України) Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Судом встановлено, що жодних змін до Закону № 1058-IV з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймалось.

Відповідно до частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, приписи абзацу 20 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року № 637 (з урахуванням змін, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 788 від 21 серпня 2019 року) не можуть бути застосовані до правовідносин у цій справі, оскільки не відповідають частині першій статті 47 Закону № 1058-IV.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить зобов`язати відповідача поновити позивачеві нарахування та виплату пенсії та виплатити заборгованість з пенсії з 15 квітня 2016 року.

Враховуючи, що за відомостями витягу з ІКІС ПФУ: Підсистема призначення та виплати пенсії позивачеві з 01 квітня 2016 року пенсія не нараховувалась та не виплачувалась, то для ефективного захисту прав позивача слід вийти за межі позовних вимог на підставі частини другої статті 9 КАС України та задовольнити позовні вимоги шляхом зобов`язання відповідача поновити позивачеві нарахування та виплату пенсії та виплатити заборгованість з пенсії з 01 квітня 2016 року.

Щодо доводів відповідача про порушення строку звернення до суду, слід зазначити, що згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Оскільки позивачем оскаржується правомірність припинення нарахування та виплати пенсії, то застосування шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України, може мати наслідком неможливість реалізувати передбачене частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час у зв`язку із порушенням строків її виплати без обмеження будь-яким строком.

З аналізу приписів наведених норм випливає, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки позивачем вимоги про стягнення суми пенсійних виплат не заявлялись, тому правові підстави для застосування вказаної норми відсутні.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у сумі 840,80 грн.

З огляду на це сума сплаченого судового збору підлягає відшкодуванню позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 139, 243-246, 255, 263, 295, 371 КАС України, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Мангушського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення певних дій задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Мангушського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Мангушське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (, місцезнаходження: вул. Тітова, буд. 72а, м. Мангуш, Донецька область, 87400) поновити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) нарахування та виплату пенсії та виплатити заборгованість з пенсії з 01 квітня 2016 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Мангушського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, місцезнаходження: вул. Тітова, буд. 72а, м. Мангуш, Донецька область, 87400) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 20 листопада 2020 року.

Суддя Ю.М. Льговська