Справа № 640/24258/19
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2020-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Безименної Н.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Чернігівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися з позовом до суду, в якому просять:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги батьку та матері померлого ОСОБА_3 , викладене у пункті 1 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 136 від 11 жовтня 2019 року;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити, передбачену ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу, у зв`язку із смертю солдата ОСОБА_3 внаслідок травми, пов`язаної з виконанням ним обов`язків військової служби, у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, в якому здійснюватиметься виплата у рівних частках матері - ОСОБА_1 та батьку - ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно відмовлено у призначенні грошової допомоги у зв`язку із смертю сина - солдата ОСОБА_3 внаслідок травми, пов`язаної з виконанням ним обов`язків військової служби.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що законодавець чітко визначив коло суб`єктів, на яких поширюється відповідна норма права. На момент смерті ОСОБА_3 не була передбачена виплата для військовослужбовців, що були звільнені з військової служби. Разом з тим, виплата одноразової допомоги членам сім`ї померлих осіб, звільнених з військової служби, смерть яких настала протягом року після звільнення зі служби, запроваджена Законом України від 06 вересня 2018 року №2522-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення соціального захисту військовослужбовців». Зважаючи на вищезазначені правові норми комісія Міністерства оборони України правомірно прийшла до висновку, що виплата одноразової допомоги членам сім`ї померлих осіб, звільнених з військової служби, смерть яких настала після звільнення з військової служби, здійснюється у випадках, що настали після внесення змін до пунктів 1, 2 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто з 13 жовтня 2018 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги батьку та матері померлого ОСОБА_3 , викладене у пункті 1 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 136 від 11 жовтня 2019 року. Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву про призначення і виплату позивачам одноразової грошової допомоги в порядку та в розмірах, що передбачені статтями 16, 16-2, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що на момент смерті ОСОБА_3 не був військовослужбовцем. Крім того, судом не було досліджено причинно-наслідковий зв`язок смерті.

Також, не погоджуючись із вказаним рішенням позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що приймаючи рішення про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивачів, суд першої інстанції не оцінив можливість повторної відмови у призначенні та виплаті ОГД з тих самих підстав, тобто ефективним способом захисту порушених прав позивачів є саме зобов`язання відповідача відповідно до положень ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» призначити та виплатити одноразову грошову допомогу членам сім`ї загиблого військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_3 .

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу позивачів, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення.

Також, позивачами подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачі є батьками померлого військовослужбовця ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження № 121 від 15.07.1989.

Солдат ОСОБА_3 в період з 15.06.2014 по 09.08.2014 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, де 09.08.2014 отримав поранення.

Згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.04.2015 № 75 ОСОБА_3 звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я.

З довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0427147 від 22.05.2015 вбачається, що ОСОБА_3 встановлено першу групу інвалідності довічно у зв`язку з травмою, пов`язаною з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (актовий запис № 137 від 25.08.2016).

Як вбачається з витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтва № 3935 від 13.09.2016, травма солдата у відставці ОСОБА_3 « ОСОБА_4 , посттравматична енцефалопатія. Набряк набухання головного мозку», яка стала причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено лікарським свідоцтвом про смерть № 91 від 24.08.2016, - так, пов`язана з виконанням військової служби.

Як вбачається з витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 11.10.2019 № 136, комісія дійшла висновку про відмову батьку та матері ОСОБА_3 у призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку з тим, що їх син на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 не був військовослужбовцем, оскільки наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.04.2015 № 75 солдата ОСОБА_3 виключено зі списків частини з 08.04.2015, тобто до дня смерті, отже на час смерті він не був військовослужбовцем.

Стаття 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у редакції чинній на час смерті військовослужбовця, передбачала виплату одноразової грошової допомоги у разі смерті військовослужбовців, а не осіб звільнених зі служби. Виплата одноразової допомоги членам сім`ї померлих осіб, звільнених з військової служби, смерть яких настала протягом року після звільнення зі служби, запроваджена Законом України від 06 вересня 2018 року №2522-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення соціального захисту військовослужбовців», який набрав чинності з 13.10.2018. Згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, тому виплата одноразової допомоги членам сім`ї померлих осіб, звільнених з військової служби, смерть яких настала протягом року після звільнення зі служби, здійснюється у випадках, що настали з 13.10.2018.

Позивачі не погоджуючись з таким рішенням Міністерства оборони України звернулися з даним позовом до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у батьків, як членів сім`ї померлого ОСОБА_3 , наявне право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої положеннями статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». При цьому, належним способом захисту порушених прав позивача у спірних правовідносинах є саме зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути заяву про призначення і виплату позивачам одноразової грошової допомоги в порядку та в розмірах, що передбачені статтями 16, 16-2, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

20 грудня 1991 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Визначення соціального захисту військовослужбовців міститься у статті 1 Закону №2011-ХІІ, та означає діяльність (функцію) держави, спрямовану на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону №2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Статтею 16 вказаного Закону №2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 1 та 2 частини другої статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; 2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби.

Відповідно до частини першої статті 16-1 Закону №2011-XII у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Розмір одноразової грошової допомоги визначений статтею 16-2 Закону №2011-XII.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (частина шоста статті 16-3 Закону).

Згідно з частиною восьмою статті 16-3 Закону особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

З аналізу наведених норм даного Закону вбачається, що допомога виплачується не тільки у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби чи в період її проходження, а й у разі смерті, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби не залежно від часу звільнення з військової служби.

Визначальним є той факт, що військовослужбовець під час або у зв`язку з виконанням ним обов`язків військової служби захворів, внаслідок чого помер. Допомога у такому випадку призначається незалежно від того, чи була особа військовослужбовцем на час смерті. Факт наявності статусу військовослужбовця на час смерті має значення лише у випадку загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби чи в період її проходження.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що норми статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з складністю їх конструкції допускають неоднозначне трактування, внаслідок чого і виник спір. Проте, на переконання суду, інше тлумачення вказаної норми, ніж зазначене судом, не відображало б мети законодавця при прийнятті цього закону.

Якби законодавець пов`язував право сім`ї на допомогу лише з фактом смерті (загибелі) особи, яка була військовослужбовцем на час смерті, він би обмежився запровадженням норм про наявність відповідного права у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання обов`язків військової служби чи в період її проходження.

Натомість, закон (на момент смерті ОСОБА_3 ) містив також і положення про наявність права на допомогу у разі смерті, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби. Таким чином, в такому випадку допомога призначається незалежно від часу звільнення з військової служби.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №761/18099/15-а.

Відповідно до положень пунктів 4, 5 Порядку № 975, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 25 грудня 2013 року одноразова грошова допомога призначається у разі смерті військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, якщо смерть настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, а також внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами батькам померлого військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста.

Витяг з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузії, травм, каліцтва № 3935 від 13.09.2016 містить висновок, що травма і причина смерті колишнього військовослужбовця ОСОБА_3 пов`язана із захистом Батьківщини.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно відхилив доводи відповідача про відсутність правових підстав для призначення та виплати одноразової грошової допомоги, оскільки застосування статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» пов`язується не з фактом звільнення з військової служби ОСОБА_3 , а з фактом встановлення останньому захворювання, що мало місце в період проходження військової служби чи пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби незалежно від наявності статусу військовослужбовця на день смерті.

Законом України від 06 вересня 2018 року №2522-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо підвищення соціального захисту військовослужбовців» внесено зміни до пунктів 1 та 2 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а саме: одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: 1) загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби; 2) смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби.

Зміни внесені Законом України від 06 вересня 2018 року №2522-VIII жодним чином не спростовують та не заперечують права батьків померлого військовослужбовця на отримання одноразової грошової допомоги у разі його смерті, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби чи в період її проходження. Водночас, вказані норми, починаючи з 13 жовтня 2018 року, встановлюють певні часові обмеження для отримання такої допомоги, зокрема, щодо смерті особи протягом одного року після звільнення її з військової служби.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно вказав, що посилання відповідача на те, що виплата одноразової допомоги членам сім`ї померлих осіб, звільнених з військової служби, смерть яких настала після звільнення з військової служби, здійснюється у випадках, що настали після внесення змін до пунктів 1, 2 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто з 13 жовтня 2018 року, є безпідставним, оскільки вказані зміни не спростовують права позивачів на отримання одноразової грошової допомоги, а нововведені положення будуть стосуватися правовідносин у разі коли смерть військовослужбовця настала після внесення даних змін до пунктів 1, 2 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у батьків, як членів сім`ї померлого ОСОБА_3 , наявне право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої положеннями статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів наголошує, що аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що одноразова грошова допомога за своєю правовою природою є гарантованою державою соціальною допомогою, яка виплачується зокрема членам сім`ї військовослужбовця у разі, якщо смерть настала під час виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, в тому числі після звільнення такої особи з військової служби.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом, зокрема, в постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 761/18099/15-а, в постанові від 04 березня 2020 року у справі № 813/2071/17.

З урахуванням того, що право на отримання одноразової грошової допомоги членами сім`ї військовослужбовця не залежить від наявності останнього на момент смерті статусу військовослужбовця, а безпосередньо пов`язане з наявністю зв`язку між смертю особи та захворюванням, отриманим під час виконанням ним обов`язків військової служби, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення і виплату позивачам одноразової грошової допомоги в порядку та в розмірах, що передбачені статтями 16, 16-2, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 11 Порядку №975 військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Згідно з пунктами 12-13 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку. Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Аналогічні правила викладені в Положенні про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України від 14 серпня 2014 року №530 (далі - Положення №530).

Викладене, у свою чергу, свідчить, що саме до повноважень Міноборони України належить вирішення питання щодо призначення членам сім`ї військовослужбовця одноразової грошової допомоги.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним, розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади, перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень та виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним захистом порушеного права позивача є зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути заяву щодо виплати позивачам, як членам сім`ї загиблого, одноразової грошової допомоги з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Колегія суддів зазначає, що дослідженню у цій справі підлягає саме законність прийнятого рішення, тобто, чи прийнято таке у межах та у спосіб визначених законодавством повноважень.

Відповідачем одне із передбачених законодавцем рішень за результатами розгляду питання про призначення позивачу одноразової грошової допомоги не прийнято. Тобто, має місце факт ухилення суб`єкта владних повноважень від виконання покладених на нього законодавством обов`язків.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Обраний у даному випадку судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача шляхом визнання протиправними бездіяльності Міністерства оборони України щодо неприйняття за результатами розгляду заяви позивачів передбаченого чинним законодавством рішенні і зобов`язання його розглянути заяву по суті з прийняттям відповідного рішення відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення позивача в правах.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №747/678/16-а, від 15.01.2020 у справі №825/987/16.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 23.11.2020.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Н.В. Безименна