Справа № 140/3449/19
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 140/3449/19 пров. № А/857/3076/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Стельмаха П.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

суддя (судді) в суді першої інстанції - Сорока Ю.Ю.,

справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, в якому просив про визнання бездіяльності щодо затримки виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 13709 (тринадцять тисяч сімсот дев`ять) грн 82 коп.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Волинській області щодо затримки ОСОБА_1 виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні. Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 13 709, 82 грн.

Рішення мотивоване тим, що у разі коли працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Суд вказує, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що виплата поліцейським одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби проводиться Національною поліцією України та не входить до повноважень Головного управління Національної поліції у Волинській області. Скаржник вказує, що діюче законодавство не містить приписів щодо обов`язкової сплати вказаної допомоги у день звільнення особи зі служби.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та просить залишити його без змін.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги і відзиву на неї в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 01.08.2002 по 27.05.2019 проходив службу в органах внутрішніх справ України та Національної поліції України. Наказом ГУHП у Волинській області від 27.05.2019 №161 о/с «Пo особовому складу», позивача звільнено зі служби в поліції зa п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну пoлiцiю». (а.с.21)

31.05.2019 позивачем на зарплатну картку отримано грошове забезпечення з компенсацією за відпустку у розмірі 15548,33 грн. 26.06.2019 позивачем отримано одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 88 633,61 грн. (а.с.6)

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає правильно застосованим нормам матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як правильно вказав суд першої інстанції, згідно із наведеними положеннями ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а в разі невиконання такого обов`язку наступає відповідальність у вигляді обов`язку виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до змісту ст. 117 Кодексу законів про працю України відповідальність за невиплату належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, настає лише у випадку наявності вини установи, яка повинна була здійснити такі виплати.

Як описано вище, Головне управління Національної поліції у Волинській області протиправно не виплатило ОСОБА_1 в день звільнення, тобто 27.05.2019 року, одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 88633,61 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою з банківського рахунку позивача (а.с.6) та не заперечується відповідачем.

Також, як зазначалось вище, вказана одноразова грошова допомога при звільненні виплачена позивачу лише 26.06.2019 року, тобто з порушенням строку, встановленого ст. 116 Кодексу законів про працю України, чого відповідач не заперечує.

Щодо доводів апелянта про те, що виплата поліцейським одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби проводиться Національною поліцією України та не входить до повноважень Головного управління Національної поліції у Волинській області, колегія суддів зазначає таке.

Національна поліція України в розумінні Бюджетного кодексу України є головним розпорядником бюджетних коштів, який отримує бюджетні призначення і розподіляє бюджетні асигнування розпорядникам бюджетних коштів нижчого рівня.

Згідно з пунктом 7 Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 р. № 260, грошове забезпечення поліцейським виплачується за місцем проходження служби виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом органу поліції на грошове забезпечення.

Отже, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, саме Головне управління Національної поліції у Волинській області, де позивач проходив службу і з яким фактично перебував у трудових відносинах, повинне здійснити оскаржувану грошову виплату.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно обчислив розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідно до п. 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно з абз. 3 п. 3 Порядку № 100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Останніми повними відпрацьованими календарними місяцями, які передували звільненню ОСОБА_1 , були березень та квітень 2019 року. Відповідач повинен сплатити кошти з розрахунку середньоденного грошового забезпечення за цих два місяці, а саме: 13 709, 82 грн. за 34 дні, тобто 403, 23 грн. за один день.

Затримка по виплаті грошового забезпечення (заробітна плата з компенсацією за відпустку) з 27 травня 2019 року по 31 травня 2019 року складає 4 календарних днів (403, 23 грн.* 4 календарних дні = 1 612, 92 грн.).

Затримка за несвоєчасну виплату одноразової грошової допомоги при звільнені, з 27 травня 2019 року по 26 червня 2019 року складає 30 календарних днів (403, 23 грн.* 30 календарних днів = 12 096, 90 грн.)

Виходячи з вищевикладеного відповідач повинен сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку на загальну суму 13 709, 82 грн.

Оцінивши подані сторонами докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів є обґрунтованими та підлягають задоволенню, шляхом визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції у Волинській області щодо затримки ОСОБА_1 виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні та стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 січня 2020 року у справі № 140/3449/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький
Повне судове рішення складено 23.11.2020 року