Справа № 460/4216/20
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 460/4216/20 пров. № А/857/11993/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

з участю секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2020 року в справі №460/4216/20 (суддя Нор У.М., час ухвалення 12 год. 32 хв., м. Рівне, повне судове рішення складено 06.08.2020) за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Виконавчого округу Рівненської області Сідоренка Сергія Петровича про визнання протиправними та скасування постанов,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Сідоренка Сергія Петровича, в якому просила: а) визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Сідоренка Сергія Петровича від 06 грудня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 основної винагороди приватного виконавця в сумі 36 887, 60 доларів США, винесену у виконавчому провадженні №60814137;

б) визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Рівненської області Сідоренка Сергія Петровича від 06 грудня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 284, 74 грн, винесену у виконавчому провадженні №60814137.

Рішенням від 06 серпня 2020 року Рівненський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Таким чином, порядок здійснення виконавчого провадження регулюється не тільки нормами Закону України «Про виконавче провадження», але й іншими законами.

Відповідно до ч.7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування, зокрема, витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Рівненським окружним адміністративним судом не було встановлено, що договором іпотеки від 31.10.2017 передбачений інший порядок, а тому витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки відшкодовуються за рахунок предмета іпотеки.

Таким чином, за виконавчим листом №1715/1495/12, виданим Рівненським міським судом 12.12.2014, можливе звернення стягнення виключно на предмет договору іпотеки, а саме домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 для задоволення грошових вимог ПАТ «Універсал Банк» в розмірі 368 876, 03 доларів США, та не може бути звернуто стягнення на інше майно боржника, в тому числі для забезпечення відшкодування будь-яких витрат, пов`язаних зі зверненням такого стягнення.

В той же час, як вбачається зі змісту оскаржуваних постанов від 06 грудня 2019 року про стягнення з боржника основної винагороди і мінімальних витрат виконавчого провадження, основна винагорода виконавця і мінімальних витрат стягнуто приватним виконавцем саме з ОСОБА_1 .

Підтвердженням цього факту є і те, що згідно з постановою приватного виконавця про арешт майна боржника від 27.03.2020 накладено арешт на земельну ділянку, яка не є предметом іпотеки за договором іпотеки від 31.10.2017, тобто на інше майно ОСОБА_1 , на яке не може бути звернуто стягнення. При цьому, відповідно до змісту вказаної постанови арешт накладено у межах суми стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, мінімальних витрат виконавчого провадження, тобто ОСОБА_1 відповідатиме своїм майном, яке на передавалося в іпотеку, з метою виконання постанов виконавця про стягнення основної винагороди і мінімальних витрат виконавчого провадження.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

ОСОБА_2 правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи викликалися в судове засідання, проте у зв`язку з їх неявкою фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що 06.12.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Рівненської області Сідоренко С.П. відкрито виконавче провадження ВП№ 60814137 з приводу примусового виконання виконавчого листа № 1715/14952/12, виданого 12.12.2014 Рівненським міським судом Рівненської області.

У межах вказаного виконавчого провадження, одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження від 06.12.2019 прийнято постанову про стягнення з боржника основної винагороди ВП№ 60814137 та постанову про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження ВП№ 60814137.

Виконавче провадження ВП№ 60814137 станом на день розгляду справи не закінчено. Постанова про відкриття виконавчого провадження судом не скасована.

Водночас, враховуючи те, що ВП№ 60814137 відкрито з приводу звернення стягнення на предмет іпотеки, на переконання позивача, відповідачем при відкритті виконавчого провадження, протиправно винесено оскаржувані постанови про стягнення з боржника основної винагороди ВП№ 60814137 та мінімальних витрат виконавчого провадження ВП№ 60814137, так як задоволення таких вимог відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» має здійснюватися за рахунок предмета іпотеки.

Із зазначених вище підстав позивач звернувся в суд з позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції керувався тим, що приймаючи оскаржувані постанови приватний виконавець діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством, а тому останні є правомірними і скасуванню не підлягають.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2ст. 19 Конституції України).

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (надалі за текстом - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 Закону №1404-VIII передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 №1403-VIII (надалі за текстом Закон №1403- VIII).

Приписами статті 26 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Частиною четвертою статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини сьомої статті 31 Закону №1403-VIII приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, яка, в силу вимог п. 7 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом.

Відповідно до частини третьої статті 45 Закону №1404-VIII основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

З аналізу наведених вище норм колегія суддів зазначає, що винесення постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця пов`язується з початком примусового виконання. Початок примусового виконання рішення виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди. Винесення постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження, в силу положень частини сьомої статті 31 Закону №1403-VIII, є обов`язком приватного виконавця.

Відтак, приватним виконавцем правомірно одночасно з відкриттям виконавчого провадження ВП №60814137 винесено постанову про стягнення основної винагороди.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець під час відкриття виконавчого провадження, про що виносить відповідну постанову, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Обґрунтованими вважає колегія суддів і висновки суду першої інстанції стосовно законності винесення оскаржуваної постанови про стягнення з боржника мінімальних витрат виконавчого провадження від 06.12.2019.

Так, глава VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, яка розроблена відповідно до Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що фінансування виконавчого провадження здійснюється за рахунок коштів виконавчого провадження, визначених статтею 42 Закону.

Витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України (Наказ Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №2830/5 «Про встановлення видів та розмірів витрат виконавчого провадження», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 №1300/29430.

Саме на виконання вказаних положень Закону № 1404-VІІІ та Інструкції з організації примусового виконання рішень відповідач одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження ВП№ 60814137 виніс оскаржувані постанови про стягнення з боржника основної винагороди та мінімальних витрат виконавчого провадження від 06.12.2019.

Отже постанова про стягнення з боржника мінімальних витрат також є правомірною і прийнята приватним виконавцем з дотриманням вимог законодавства.

Щодо покликання апелянта на норми Закону України «Про іпотеку», то такі стосуються порядку стягнення виконавчого збору, а саме - розподілу стягнутих з боржника грошових сум, що буде здійснено після реалізації предмета іпотеки, визначеного виконавчим листом. Натомість порядок винесення постанови, на підставі якої буде стягнуто основну винагороду та мінімальні витрати виконавчого провадження, регламентовано нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів відхиляє також як необґрунтовані покликання апелянта на постанову приватного виконавця про арешт майна боржника від 27.03.2020, якою накладено арешт на земельну ділянку позивача, яка не є предметом іпотеки за договором іпотеки від 31.10.2017, у межах суми стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, мінімальних витрат виконавчого провадження, оскільки така не впливає на законність дій приватного виконавця щодо винесення оскаржуваних у даній справі постанов. Така стосується іншої стадії виконавчого провадження - фактичного стягнення виконавчого збору, та слідує після завершення виконавчих дій.

Оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Таким чином, відповідач правомірно одночасно з відкриттям виконавчого провадження виніс постанову про стягнення основної винагороди приватного виконавця у виконавчому провадженні №60814137 від 06 грудня 2019 року та постанову про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження від 06 грудня 2019 року у виконавчому провадженні №60814137, а відтак, заявлений позов про визнання вказаних постанов протиправними та їх скасування є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Наведені вище обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 243, 287, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2020 року в справі №460/4216/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 19.11.2020.