Справа № 815/6496/15
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 815/6496/15

адміністративне провадження № К/9901/25089/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Хохуляка В.В.,

суддів: Бившевої Л.І., Ханової Р.Ф.,

розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу №815/6496/15 за позовом Державного підприємства "Ізмаїльський морський торгівельний порт" до Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, касаційне провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2015 (суддя Бойко О.Я.) та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016 (головуючий суддя Градовський Ю.М., судді: Кравченко К.В., Лук`янчук О.В.),

ВСТАНОВИВ:

ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» звернулось в суд з позовом до Ізмаїльської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області (далі - ОДПІ), у якому позивач просив частково скасувати податкові повідомлення-рішення від 11.06.2015 №, №, №.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2015 позов задоволено повністю, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 11.06.2015 №, №, №.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016 постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2015 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов в частині часткового скасування податкових повідомлень-рішень №, №, № від 11.06.2015 задоволено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, у якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.02.2017 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОДПІ на Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016 у справі №815/6496/15.

Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII з Вищого адміністративного суду України до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду передано матеріали адміністративної справи №815/6496/15 за правилами підпункту 4 частини першої Розділу VІІ Перехідних положень цього кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 03.11.2020 матеріали справи №815/6496/15 прийнято судом до провадження, справу призначено до касаційного розгляду у судовому засіданні на 17.11.2020.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач зазначає, що оскаржувані судові рішення прийняті з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права. Податковий орган посилається на те, що судами попередніх інстанцій не надано належної правової оцінки господарським операціям, які відображені позивачем у документах. Відповідач вважає, що отримання позивачем товару не підтверджено відповідними документами, також, не підтверджується перевезення товару-нафтопродуктів, з урахуванням його специфіки, не встановлено факту відпуску товару контрагентом та прийняття його позивачем. Як вказує відповідач, тільки податкова накладна без підтвердження отримання товару/послуг первинними бухгалтерськими документами (накладними, актами, що містять відомості про особу, яка отримала товар/послуги) не може свідчити про фактичне отримання. Податкові накладні повинні нести в собі економічно обґрунтований зміст, а не лише існувати, як паперовий носій, і при цьому, надати право на податковий кредит.

Позивачем подано заперечення на касаційну скаргу. ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» зазначає, що вважає касаційну скаргу необґрунтованою. Позивач наполягає, що взаємовідносини сторін здійснювалися на підставі належно оформлених розрахункових, платіжних документів, обов`язковість ведення і збереження яких передбачена правилами податкового обліку. З урахуванням викладеного, позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів - без змін.

У судове засідання представники сторін не з`явились, при цьому, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Суд, керуючись пунктом 2 частини першої статті 345 КАС України, здійснює касаційний розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи на підставі встановлених фактичних обставин у справі правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 10.03.2015 по 15.05.2015 уповноваженими особами ОДПІ проведено планову виїзну перевірку ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 1.07.2012 по 31.12.2014.

За результатами перевірки 22.05.2015 відповідачем складено акт №0220/15-02-22-01125815, яким встановлені порушення позивачем:

пунктів 44.1, 44.2, 44.3 статті 44, підпункту 138.8.1 пункту 138.8, підпунктів 138.10.2, 138.10.3, 138.10.4 пункту 138.10 статті 138, підпункту 139.1.6 пункту 139.1 статті 139, пункту 150.1 статті 150 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено суму податку на прибуток на 410378,00грн.;

пунктів 44.1, 44.3 статті 44, пункту 186.1 статті 186, пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.7, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено суму податку на додану вартість у загальному розмірі 1239962,00грн.;

пункту 2.6 глави 2 Положення «Про ведення касових операцій в національній валюті в Україні», затвердженого Постановою правління НБУ від 15.12.2004 №637;

пунктів 168.1, 168.3 статті 168, підпункту 169.2.2 пункту 169.2 статті 169, підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено суму податку на доходи фізичних осіб за період з липня 2012 року по грудень 2014 року у розмірі 6425,00грн.

підпункту 168.1.5 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, що призвело до несвоєчасної сплати податку на доходи фізичних осіб за листопад 2012 року в сумі 66060,67грн.;

підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, внаслідок чого не відображені суми нарахованого та виплаченого доходу фізичним особам-підприємцям в податковому розрахунку ф.№1ДФ за ІІІ квартал 2012 року.

На підставі акту перевірки відповідач 11.06.2015 прийняв податкові повідомлення - рішення:

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток в сумі 615567,00грн., в тому числі за основним платежем - 410378,00грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 205189,00грн.;

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 1859943,00грн., в тому числі за основним платежем - 1239962,00грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 619981,00грн.;

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання на суму штрафних санкцій в розмірі 510,00грн.

Позивач вважаючи, що податкові повідомлення-рішення прийняті, необґрунтовано, без з`ясування фактичних обставин справи та з порушенням чинного законодавства, звернувся до адміністративного суду з позовом у якому просив визнати протиправним і скасувати податкові повідомлення-рішення від 11.06.2015:

№ в частині збільшення грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток на суму 131834грн. та нарахування штрафних санкцій у розмірі 65917грн.;

№ в частині збільшення грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на суму 543150грн. та нарахування штрафних санкцій у розмірі 271575грн.;

№ про нарахування штрафних санкцій у розмірі 510грн. повністю.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2015 позов задоволено повністю, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 11.06.2015 №, №, №. Задовольняючи адміністративний позов та скасовуючи у повному обсязі спірні податкові повідомлення-рішення, суд першої інстанції виходив з того, що платником податку надані усі необхідні первинні документи бухгалтерського та податкового обліку на підтвердження реальності господарських операцій, а тому висновки акту перевірки та прийнятті на його підставі податкові повідомлення-рішення про нарахування грошових зобов`язань з податку на прибуток та штрафу є такими, що не відповідають дійсним обставинам по справі.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016 постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2015 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов в частині часткового скасування податкових повідомлень-рішень №, №, № від 11.06.2015 задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 11.06.2015:

№ в частині збільшення грошового зобов`язання з податку на прибуток на суму 131834грн. основного платежу, та 65917грн. штрафних санкцій.

№000292201 в частині збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість в сумі 543150грн. основного платежу, та 271575грн. штрафних санкцій.

№ про нарахування штрафних санкцій у розмірі 510грн.

Апеляційний суд вказав, що вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що у своїх вимогах позивач оскаржує спірні податкові повідомлення-рішення тільки в певній частині, що стосується операцій з поставки паливно-мастильних матеріалів від ФОП ОСОБА_1 . Судова колегія зауважила, що під час ухвалення спірного рішення судом першої інстанції вірно встановлені обставини. Судом апеляційної інстанції також зазначено, що первинні документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.

Касаційний суд розглянувши доводи сторін, переглянувши оскаржувані судові рішення дійшов висновку про наявність підстав передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, керуючись наступним.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.

Пунктом 187.1 статті 187 ПК України встановлено, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Як визначено пунктом 192.1 статті 192 ПК України, якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.3 цієї статті ПК України - податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу вимог пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Водночас, статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із частинами першою та другою статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Законодавчі положення свідчать на користь висновку про те, що податкові наслідки у вигляді формування податкового кредиту є правомірними лише у випадку реального виконання господарської операції та її підтвердження належними первинними документами, що відповідають критерію повноти та достовірності представлення інформації про юридичний факт і дозволяють встановити дійсний рух активів у процесі виконання господарської операції.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень стали висновки податкового органу про те, що: позивачем віднесено до складу прямих матеріальних витрат у складі собівартості реалізованих робіт (послуг) вартість дизельного палива та бензину, отриманого від ФОП ОСОБА_1 , не підтвердженого відповідними первинними документами; товарно-транспортні накладні та видаткові накладні, які надані до перевірки на поставку ПММ оформлені з порушенням вимоги Наказу Мінтрансу України, оскільки в них не вказані конкретна адреса пункту розвантаження товару; відсутні сертифікати відповідності та паспорти якості на бензин; відсутні докази, яким чином вказана кількість ПММ була доставлена до платника податку.

Як з`ясовано судами попередніх інстанцій, ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» зареєстроване виконкомом Ізмаїльської міської ради народних депутатів Одеської області 13.06.1995, позивач перебуває на податковому обліку в Ізмаїльській ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області з 15.06.1995 за №288.

Позивач - державне підприємство, яке здійснювало закупівлю паливно-мастильних матеріалів в порядку, передбаченому Законом України «Про здійснення державних закупівель».

29.09.2014 між ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» та ФОП ОСОБА_1 укладений договір поставки №5, за умовами якого, постачальник (ФОП) зобов`язаний у 2014 році поставити покупцю дизельне пальне та бензин А-92, вказаний у специфікації, що є додатком №1 до цього договору.

29.09.2014 між вказаним сторонами укладений договір №6 на поставку товару, за умовами якого, постачальник зобов`язаний поставити покупцю бензин А-95 за талонами, а покупець повинен прийняти товар та сплатити його вартість.

Також у відповідності до умов договорів місцем поставки зазначено - склад ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт» (вул. Щорса,25, м. Ізмаїл.) Поставка товару здійснюється силами, засобами та за рахунок постачальника, на умовах DDP правил «Інкотермс 2000» з урахуванням умов цього договору. Крім того, постачальник повинен передати покупцеві наступні документи: товарно-транспортна накладна,видаткова накладна, паспорт або сертифікат якості.

З оскаржуваних судових рішень вбачається, що на підтвердження виконання умов догорів, позивачем надано суду копії: податкових накладних, видаткових накладних, платіжних доручень на оплату ПММ, сертифікати відповідності бензину А-92, дизельного палива.

Як зазначено судами, закупівля значної кількості ПММ зумовлена тим, що у відповідності до наказу від 06.06.2014 №430/0 директора ДП «Ізмаїльський морський торговельний порт», підприємство та його структурні підрозділи повинні підготуватися до роботи в осінньо-зимовій період 2014-2015 років. З матеріалів справи суд першої інстанції встановив, що позивач дійсно направив своєму контрагенту заявки на постачання дизельного палива та бензину.

Апеляційним судом зауважено, що позивачем надані докази подальшого використання ПММ у своїй господарській діяльності. На підтвердження своєї можливості прийняти та зберігати товар отриманий за умовами зазначеного договору позивач надав суду акт державної приймальної комісії з приймання в експлуатацію завершеного будівництвом об`єкту від 28.07.2004 та Кваліфікаційне свідоцтво №108-1-1427-11.

На підставі викладеного, суди вважали, що не знайшов свого підтвердження висновок податкового органу щодо неправомірності включення до складу прямих матеріальних витрат в складі собівартості реалізованих робіт (послуг) вартості дизельного палива та бензину, отриманого від ФОП ОСОБА_1 непідтверджених відповідними первинними документами, обов`язковість зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Верховний Суд зауважує, що підтвердженням реального здійснення господарської операції є первинні документи, які свідчать про фактичну поставку товарів продавцем та їх отримання покупцем, а також документи, що підтверджують факт використання вказаних товарів у власній господарській діяльності. Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку. Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів для цілей ведення податкового обліку лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Разом з тим, податковим законодавством не встановлено конкретного переліку первинних документів, складенням яких мають опосередковуватись ти чи інші господарські операцій.

Зважаючи на правове регулювання спірних правовідносин та встановлені судами обставини, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов передчасного висновку, що позивачем доведено наявність підстав, з якими норми податкового законодавства пов`язують можливість правомірного формування сум податкових вигод.

Касаційний суд звертає увагу, що про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин:

неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку.

Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку. Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо.

Відтак, з урахуванням зазначеного правомірним є висновок, що докази, на які послалися суди в обґрунтування своїх рішень, є обов`язковими, але не вичерпними, оскільки предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції між позивачем та контрагентами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що господарські операції позивача з контрагентом підтверджені належним чином оформленими документами. Проте, ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не надано оцінки обставинам справи щодо реальності вчинення спірних господарських операцій, судами не з`ясовано умов відповідних договорів та специфіки господарської операції позивача з контрагентом, не встановлено пов`язаність виду діяльності контрагента з видом господарської операції, не надано правової оцінки доводам податкового органу щодо належності сертифікатів якості товару, умов транспортування товару з урахуванням його специфіки.

Крім того, з урахуванням специфіки товару (нафтопродукти), що був предметом укладених в охоплений перевіркою період позивачем договорів поставки, судами не досліджено доказів, що підтверджують виконання відправником небезпечних вантажів обов`язків, визначених Законом України «Про перевезення небезпечних вантажів», як не встановлено також й інформації про погодження маршрутів руху перевезення небезпечних вантажів, наявності відповідних свідоцтв та дозволів для підтвердження транспортування товару, що ставиться під сумнів податковим органом.

Разом з тим, судами не перевірено докази, що підтверджують приймання, зберігання та відпуску нафтопродуктів: журнали реєстрації проведення вимірювань нафтопродуктів (нафти) у резервуарах, акти приймання нафтопродуктів з наявністю підпису водіїв та представника одержувача чи відправника із зазначенням прізвищ та посад, в яких би зазначалося наявність і цілісність пломб, технічний стан автоцистерни, журнали обліку надходження нафтопродуктів, акти матеріально-відповідальної особи про прийняті нафтопродукти, товарні книги кількісного руху нафтопродуктів (нафти), довіреності, що видаються уповноваженій особі для прийманні нафти та/або нафтопродуктів, актів приймання нафти та/або нафтопродукту за якістю, які є обов`язковими при операціях з поставки нафтопродуктів згідно з вимогами Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказ Мінпаливенерго України, Мінтрансзв`язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20.05.2008 №281/171/578/155, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 за №805/15496, а також Інструкції з контролювання якості нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 04.06.2007 № 271/121.

Таким чином, судами не досліджено комплекс доказів, необхідний для доведення реальності та правомірності укладення й виконання угод, з якими пов`язане нарахування податкового зобов`язання, обставини справи встановлено неповно, вимоги процесуального законодавства щодо безпосереднього, всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів виконано не було.

Для правильного вирішення спору судам необхідно з`ясувати характер та зміст операцій, які стали підставою для виникнення у позивача права на формування даних податкового обліку; дослідити первинні документи, встановити відповідність критерію повноти та достовірності представлення інформації про юридичний факт, що дозволить встановити виконання господарської операції; встановити; перевірити договірні умови, фактичний порядок поставки, специфіку предмету поставки, обсяги і зміст поставки, з`ясувати, чи розкривають первинні документи зміст операцій з придбання активів, та оцінювати такі докази кожний окремо та у їх сукупності, а також у сукупності з іншими доказами у справі.

Вказані обставини залишені судами поза увагою, у повній мірі не з`ясовані, їм взагалі не надана юридична оцінка. Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки доводам податкового органу, якими він мотивує правомірність оспорюваних нарахувань. Вказане позбавляє касаційну інстанцію можливості перевірити юридичну оцінку, надану судами попередніх інстанцій всім обставинам справи.

Проаналізувавши норми права, що підлягають застосуванню у даній справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для нового розгляду справи, з урахуванням заявлених позовних вимог.

Суд касаційної інстанції зазначає, що під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, повно та об`єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Верховний Суд наголошує, що суд повинен надати належну правову оцінку доводам позивача та відповідача, якими вони мотивують свою правову позицію у справі, оцінити представлені учасниками провадження докази у сукупності та взаємозв`язку за правилами статті 90 КАС України та надати належне обґрунтування щодо причин відхилення певних доказів, надання переваги тим чи іншим доводам або доказам.

Вимоги частин четвертої та п`ятої статті 11 КАС України (у редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях), які кореспондують правилам частини четвертої статті 9 КАС України (у редакції, чинній з 15.12.2017), зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

З урахуванням викладеного, керуючись нормами права, що підлягають застосуванню у даній справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судами попередніх інстанцій під час розгляду справи порушено норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Суд звертає увагу, що виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права. Відомості про обставини справи, на підставі яких суд приймає відповідне рішення по суті, повинні бути достовірними, достатніми, належними та допустимими.

Правилами статті 341 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України унормовано, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Ізмаїльської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14.12.2015 та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.04.2016 у справі №815/6496/15 скасувати.

Передати справу №815/6496/15 на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

Р.Ф. Ханова

Судді Верховного Суду