Справа № 420/3663/20
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2020-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3663/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в розмірі 7810, 04 грн.;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок недоотриманого грошового забезпечення, стягнення недоотриманого грошового забезпечення;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на корить ОСОБА_1 недоотримане грошове забезпечення у розмірі 7810,04 грн.

Ухвалою суду від 04 травня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Ухвалою суду від 03.07.2020 року вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

17.08.2020 року за вх. № 32163/20 від військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що в ході службового розслідування встановлено, що позивач неодноразово самовільно залишав військову частину НОМЕР_1 . Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 позивач притягнений до дисциплінарної відповідальності відповідно до п. «б» ст.ст. 48, 55 Дисциплінарного Статуту Збройних сил України та оголошено суворого догану. У відповідності на наказу командира військової частини НОМЕР_1 «Про преміювання військовослужбовців військової частини за їх особистий внесок у загальні результати служби у листопаді 2019 року» позивач згідно п.16.5 позбавлений премії в повному обсязі за листопад 2019 року, на підставі наказу Міністра Оборони України від 07.06.2018 року № 260 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям збройних сил України та деяким іншим особам». Також, відповідно до абз. 3 п.15 розділу І наказу грошове забезпечення не виплачується за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше, а військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

10.09.2020 року за вх. № 36087/20 від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в розмірі 7810, 04 грн.;

- визнати незаконним рішення та дії військової частини НОМЕР_1 в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, зокрема накладання дисциплінарного стягнення, згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.12.2019 року № 813 «Про результати службового розслідування», а також наслідків дисциплінарного стягнення у вигляді зменшення розміру належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за листопад 2019 року, згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2019 року № 238, згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2019 року № 239;

- скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2019 року № 813 «Про результати службового розслідування», а також наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2019 року № 238 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2019 року № 239;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 внести зміни у наказ командира військової частини НОМЕР_1 «Про преміювання військовослужбовців за листопад 2019 року»;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок розміру належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за листопад 2019 року в розмірі 7810, 04 грн. Та виплатити недоотриману суму грошового забезпечення в повному обсязі.

Ухвалою суду від 10.09.2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, продовжено строк підготовчого провадження та оголошено перерву до 29.09.2020 року об 11:00 год.

Ухвалою суду від 09.10.2020 року у задоволенні заяви представника відповідача про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними бездіяльності, дій, скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Ухвалою суду від 09.10.2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовчого провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

20.10.2020 року за вх. № ЕП/17723/20 від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

20.10.2020 року за вх. № ЕП/17795/20 від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника в порядку письмового провадження.

Враховуючи відсутність необхідності заслухання свідка чи експерта, судом, керуючись положеннями ч.9 ст.205 КАС України, прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, судом встановлено.

ОСОБА_1 наказом Міністерства оборони України від 03.08.2016 року № 718 прийнято на військову службу за контрактом

З 18.08.2016 року по 08.11.2016 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 заступником командира реактивної артилерійської батареї на роботі з особливим складом ВОС-3410003.

З 08.11.2016 року по 30.10.2017 року, відповідно до Наказу КВМС ЗС № 160 від 08.11.2016 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 заступником командира ремонтної роти по роботі з особливим складом ВОС-3410003.

З 30.10.2017 року по 13.10.2018 рік, до Наказу КВМС ЗС № 170 від 23.10.2017 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 заступником командира гарматної артилерійської батареї по роботі з особливим складом ВЧ НОМЕР_3 ВОС-3410003.

Наказом КВМС ЗС № 302 від 19.12.2019 року позивача звільнено з військової служби у запас за пп. «й» п. 2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 21.01.2020 року.

Відповідно до Довідки про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії для обчислення пенсії від 22.01.2020 року № 21 вбачається, що за листопад 2019 року позивачу зменшено суму грошового забезпечення.

Вважаючи такі дії Військової частини НОМЕР_1 протиправними позивач звернувся до суду з даним позовом.

Судом встановлено, що згідно з Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 07.11.2019 року № 582 призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини капітаном ОСОБА_1 (а.с.129).

В ході службового розслідування встановлено, що в період 07.11.2019 року капітан ОСОБА_1 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що підтверджується рапортом командира медичної роти військової частини НОМЕР_1 капітана медичної служби ОСОБА_2 від 07.11.2019 року вх. № 9840 та довідкою від 07.11.2019 вх. № 2437. В подальшому капітан ОСОБА_1 13.11.2019 року знов самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується рапортом командира медичної роти військової частини НОМЕР_1 капітана медичної служби ОСОБА_2 від 13.11.2019 року вх. № 9977 та витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 238 від 13.11.2019 року.

20.11.2019 року капітан ОСОБА_1 повернувся до розташування військової частини НОМЕР_1 після самовільного залишення військової частини, що підтверджується рапортом командира медичної роти військової частини НОМЕР_1 капітана медичної служби ОСОБА_2 від 20.11.2019 року № 10176, довідкою від 20.11.2019 року вх. № 2516 та витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 244 від 20.11.2019 року.

25.11.2019 року капітан ОСОБА_1 вчинив самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується рапортом командира медичної роти військової частини НОМЕР_1 капітана медичної служби ОСОБА_2 від 25.11.2019 року вх. № 10283, довідкою від 25.11.2019 року вх. № 2535 та витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 249 від 25.11.2019 року.

26.11.2019 року капітан ОСОБА_1 повернувся до розташування військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується рапортом капітана ОСОБА_1 від 26.11.2019 року вх. № 10357, довідкою від 26.11.2019 року вх. № 2542 та витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 250 від 26.11.2019 року.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.12.2019 року № 813 «Про підсумки службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_1 », капітана ОСОБА_1 заступника командира медичної роти військової частини НОМЕР_1 з морально-психологічного забезпечення, за неналежне виконання службових обов`язків, низьку виконавчу дисципліну, порушення вимог ст.ст. 11, 12, 16, 115 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, на підставі ст. 55 Дисциплінарного Статуту ЗСУ накладено дисциплінарне стягнення передбачене п. «б» ст. 48 Дисциплінарного Статуту ЗСУ суворого догану; та позбавлено премії відповідно до Наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 2016 «Про затвердження порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям збройних сил України та деяким іншим особам» (а.с.162-165).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2019 року № 770 «Про преміювання військовослужбовців військової частини за їх особистий внесок у загальні результати служби у листопаді 2019 року», капітан ОСОБА_1 відповідно до п.16.5 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяких іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року позбавлений премії в повному обсязі за листопад місяць 2019 року (а.с.80-81).

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби здійснюється на підставі закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до пунктів 1, 4 статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV затверджено Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, який визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах (далі - Статут).

Загальні обов`язки військовослужбовців визначені статтею 11 Статуту, серед яких:

- свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок (абзац 2);

- знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно (абзац 6).

Згідно з статтею 16 Статуту кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24.03.1999 №551-XIV (далі - Дисциплінарний статут).

Відповідно до пункту 1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.

Згідно з пунктом 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення. Усі дисциплінарні стягнення, крім позбавлення військового звання, накладені на військовослужбовців і не скасовані до дня звільнення їх у запас чи відставку, втрачають чинність з дня звільнення.

Пунктом 48 Дисциплінарного статуту передбачено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення:

а) зауваження;

б) догана;

в) сувора догана;

г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти);

ґ) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби);

д) пониження в посаді;

е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу);

є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу);

ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).

Відповідно до пункту 68 Дисциплінарного статуту на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) попередження про неповну службову відповідність; д) пониження в посаді; е) пониження військового звання на один ступінь; є) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; ж) позбавлення військового звання.

Порядок притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності визначено пунктами 83-95 Дисциплінарного статуту.

Відповідно до пунктів 83-85 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення солдатом (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення. Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби (пункт 86 Дисциплінарного статуту).

Відповідно до пункту 87 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене після шести місяців з дня вчинення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності військовослужбовця оскаржується в установленому законом порядку ( пункт 87-1 Дисциплінарного статуту) .

Військовослужбовець, який вважає, що не вчинив правопорушення, має право протягом місяця з часу накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командирові або звернутися до суду у визначений законом строк (пункт 88 Дисциплінарного статуту).

Згідно з пунктом 92 Дисциплінарного статуту якщо командир за тяжкістю вчиненого підлеглим правопорушення визнає надану йому дисциплінарну владу недостатньою для покарання військовослужбовця, він порушує клопотання про накладення стягнення на винну особу владою старшого командира.

Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України затверджено наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 № 608 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 1 та 3 розділу ІІІ Порядку рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення. Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування). Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.

Згідно з пунктом 1 розділу IV Порядку особи, які проводять службове розслідування, зобов`язані:

дотримуватися вимог законодавства України, вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення;

виявляти (з`ясовувати) обставини, які підтверджують або спростовують інформацію щодо скоєння правопорушення, а також встановлювати обставини, які пом`якшують або обтяжують відповідальність правопорушника;

розглядати заяви і клопотання військовослужбовця, правопорушення якого підлягає службовому розслідуванню, що були подані під час проведення службового розслідування та стосуються його проведення.

У разі відмови військовослужбовця надати письмові пояснення по суті службового розслідування особа, яка проводить службове розслідування, складає акт про відмову, який засвідчується підписами не менше двох присутніх осіб.

Відповідно до пункту 2 розділу IV Порядку особи, які проводять службове розслідування, мають право: запрошувати до місця проведення службового розслідування військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування, інших військовослужбовців, цивільних осіб (за їх згодою), які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення (далі - учасники службового розслідування); отримувати письмові пояснення (заповнені від руки або надруковані); з дозволу командира (начальника) військовослужбовця, який скоїв правопорушення, отримувати необхідні документи, які стосуються службового розслідування; за погодженням з особами, які опитуються, фіксувати їх пояснення технічними засобами з подальшим оформленням їх у письмовому вигляді.

Згідно з пунктом 3 розділу IV Порядку військовослужбовець, стосовно якого проводиться службове розслідування, має право: знати підстави проведення службового розслідування; бути ознайомленим про свої права та обов`язки під час проведення службового розслідування; відмовитися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом; давати усні та письмові пояснення, подавати документи, які стосуються службового розслідування, вимагати опитування (додаткового опитування) осіб, які були присутні під час вчинення правопорушення або яким відомі обставини, що стосуються правопорушення; порушувати клопотання про витребування та долучення нових документів, видань, інших матеріальних носіїв інформації; висловлювати письмові зауваження та пропозиції щодо проведення службового розслідування, дій або бездіяльності посадових (службових) осіб, які його проводять; ознайомлюватися з актом службового розслідування (у частині, що його стосується) після розгляду командиром (начальником); оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки та у порядку, визначені законодавством України.

Аналіз зазначених норм Порядку дає підстави стверджувати про те, що особи, які проводять службове розслідування зобов`язані вживати всіх передбачених законодавством заходів для всебічного, повного, своєчасного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення, в тому числі повідомляти військовослужбовців, стосовно яких проводиться службове розслідування про підстави проведення службового розслідування та відбирати пояснення по суті вчинених правопорушень.

Саме така поведінка осіб, які проводять службове розслідування забезпечить дотримання прав військовослужбовця, стосовно якого проводиться таке службове розслідування.

Судом встановлено, що в матеріалах службового розслідування відсутні пояснення самого ОСОБА_1 , що є порушенням його прав на справедливе та неупереджене розслідування.

Відповідно до розділу V Порядку за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.

У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування. В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення. У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити. Акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожен учасник службового розслідування має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування. Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування. У разі якщо службове розслідування проводилося органом Військової служби правопорядку, акт та матеріали службового розслідування передаються на розгляд відповідному командиру (начальнику) військовослужбовця, стосовно якого проводилось службове розслідування, для прийняття рішення.

Відповідно до пунктів 1 та 2 розділу VI Порядку за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу. Вид дисциплінарного стягнення зазначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування. Дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.

Рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності військовослужбовця приймається лише якщо вину військовослужбовця повністю доведено. При цьому, згідно до пункту 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби. Рішення не може прийматись під час перебування військовослужбовця на лікарняному.

Згідно з п.5 розділу VI Порядку про прийняте рішення повідомляється військовослужбовець, стосовно якого проводилося службове розслідування, а у випадку, передбаченому пунктом 7 розділу V цього Порядку, також начальник органу управління Військової служби правопорядку.

Судом встановлено, що з Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 «Про підсумки службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини капітаном ОСОБА_1 » від 25.12.2019 року № 813, актом проведення службового розслідування від 29.12.2019 року, наказом командира ВЧ НОМЕР_1 «Про преміювання військовослужбовців військової частини за їх особистий внесок у загальні результати служби у листопаді 2019 року» від 02.12.2019 року № 770 позивач ознайомлений не був.

Необізнаність позивача із результатами проведення службового розслідування та притягнення його до дисциплінарної відповідальності вказують на відсутність правових підстав для прийняття наказу А0216 «Про підсумки службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини капітаном ОСОБА_1 » від 25.12.2019 року № 813.

Також суд зазначає, що Акт службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини капітаном ОСОБА_1 , підписаний службовими особами 28.12.2019 року, а Наказ «Про підсумки службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини капітаном ОСОБА_1 » № 813 - 25.12.2019 року, що свідчить про порушення відповідачем порядку проведення службового розслідування.

Згідно до пункту 45 Дисциплінарного статуту передумовою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності за порушення службових обов`язків є проведення бесіди командиром військової частини з таким військовослужбовцем про покладені на нього обов`язки.

Матеріали справи не містять доказів виконання командиром військової частини НОМЕР_1 встановленого пунктом 45 Дисциплінарного статуту обов`язку нагадати ОСОБА_1 про його обов`язки, у разі їх неналежного виконання.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 «Про підсумки службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини капітаном ОСОБА_1 » від 25.12.2019 року № 813 до позивача застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді сурового догану.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, позивач з 23.10.2019 року по 01.11.2019 року проходив ВЛК на придатність до служби у морській піхоті.

Довідкою від 04.11.2019 року позивач звільнений від службових обов`язків терміном на три дні з 04.11. по 07.11.2020 року (а.с.103).

Довідкою від 07.11.2019 року позивач звільнений від службових обов`язків терміном на п`ять днів з 07.11. по 10.11.2020 року (а.с.158).
Довідкою від 12.11.2019 року позивач звільнений від службових обов`язків терміном на п`ять днів з 12.11. по 16.11.2020 року (а.с.142).

Відповідно до рапорту командира медичної роти військової частини НОМЕР_1 капітана медичної служби ОСОБА_2 від 13.11.2019 року вх. № 3977 (а.с.66) капітан ОСОБА_1 з 23.10.2019 року проходив ВЛК та станом на 13.11.2019 року не надав висновку ВЛК, а також не перебуває у розташуванні військової частини, на підставі рапорту складено Наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 238 від 13.11.2019 року про самовільне залишення військової частини позивачем (а.с.67).

Згідно рапорту командира медичної роти військової частини НОМЕР_1 капітана медичної служби ОСОБА_2 від 25.11.2019 року вх. № 10283 (а.с.71) капітан ОСОБА_1 25.11.2019 року не прибув на 08:00 год на ранкове шикування. Про що складено довідку від 25.11.2019 року вх. № 2535 (а.с.72) та складено Наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 249 від 25.11.2019 року про самовільне залишення військової частини позивачем (а.с.73).

Матеріалами справи підтверджено, що у період з 12.11.2020 по 16.11.2020 року позивач був звільнений від службових обов`язків, а отже Наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 238 від 13.11.2019 року про самовільне залишення військової частини ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

З пояснень командира медичної роти військової частини НОМЕР_1 капітана медичної служби ОСОБА_2 від 07.11.2019 року вбачається, що капітан ОСОБА_2 був повідомлений про всі причини неприбуття до військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_1 засобами мобільного зв`язку.

Суд звертає увагу, що пояснення надані командиром медичної роти військової частини НОМЕР_1 капітана медичної служби ОСОБА_2 щодо відсутності позивача у розпорядженні військової частини НОМЕР_1 у період 07.11.2019 р., 13.11.2019 р., 25.11.2019 р. датовані 07.11.2019 роком, тобто числом якому не передували вказані події.

Відповідно до п. 1 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затвердженого Наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260 (далі Порядок № 260), командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.

Згідно з п. 4 розділу XVI Порядку № 260, при порушенні військової дисципліни, незадовільному виконанні службових обов`язків виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється в таких розмірах:

у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення «догана», оголошеного письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління),- 90 відсотків встановленого розміру щомісячної премії;

у разі накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення «сувора догана», оголошеного письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління),- 80 відсотків встановленого розміру щомісячної премії;

у разі накладення на військовослужбовця двох дисциплінарних стягнень «догана» («сувора догана»), оголошених письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління),- 60 відсотків встановленого розміру щомісячної премії;

у разі накладення на військовослужбовця трьох дисциплінарних стягнень «догана» («сувора догана»), оголошених письмовим наказом (розпорядженням) командира військової частини (керівника органу військового управління),- 50 відсотків встановленого розміру щомісячної премії.

Абзацом 1 п. 5 розділу XVI Порядку № 260 передбачено, що військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

Надаючи оцінку Наказу командира ВЧ НОМЕР_1 «Про підсумки службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини капітаном ОСОБА_1 » від 25.12.2019 року № 813, суд зазначає, що його винесено за фактом службового розслідування, який суперечить Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України затвердженого наказом Міністра оборони України від 21.11.2017 № 608.

Оскільки судом встановлено, що наказ командира ВЧ НОМЕР_1 «Про підсумки службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини капітаном ОСОБА_1 » від 25.12.2019 року № 813 є протиправним, відповідно протиправним є прийнятий на його підставі Наказ командира ВЧ НОМЕР_1 «Про преміювання військовослужбовців військової частини за їх особистий внесок у загальні результати служби у листопаді 2019 року» від 02.12.2019 року № 770.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання внести зміни в наказ командира в/ч НОМЕР_1 «про преміювання військовослужбовців за листопад 2019 року», якими здійснити перерахунок належного ОСОБА_1 належного грошового забезпечення за листопад 2019 року в розмірі 7810,04 грн., суд зазначає, що у вказаній вимозі слід позивачу слід відмовити, оскільки скасовуючи накази командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2019 року № 813 «Про результати службового розслідування», а також від 13.11.2019 року № 238 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2019 року № 239 та зобов`язав військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок розміру належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за листопад 2019 року в розмірі 7810, 04 грн. та виплатити недоотриману суму грошового забезпечення в повному обсязі, суд у повній мірі захистив порушені права позивача.

Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат по справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі Закон № 5076-VI).

Так, відповідно до ст. 1 цього Закону:

договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4);

інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6);

представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9).

Згідно з положеннями ст. 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Частинами 2 та 3 статті 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із статтею 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 статті 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Водночас в силу вимог ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правової допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

При цьому покладення обов`язку довести неспівмірність витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не можуть нівелювати положень статті 139 КАС України щодо обставин, які враховує суд при вирішенні питання про розподіл судових, зокрема обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що 01.02.2020 року між адвокатом ОСОБА_3 та Теплюком К.О. (Клієнт) укладений договір-доручення про надання правової допомоги (а.с.11).

Предметом даного Договору, відповідно до п.1.1 є надання Адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги Клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів.

Пунктами 4.1-4.2 Договору передбачено, що на визначення розміру гонорару Адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належність виконання окремих доручень. Обсяг правової допомоги враховується при визначені обґрунтованості розміру гонорару. Гонорар оформлюється додатковою угодою до цього Договору.

Так, відповідно до Додатку до Договору про надання правової допомоги від 01.02.2020 року (а.с.13), гонорар складається з наступних видів надання правової допомоги:

- Зустріч, консультація клієнта, узгодження правової позиції, підготовка доказів, вивчення матеріалів 1 година 800 грн.;

- Підготовка та подання адвокатського запиту 1 година 800 грн.;

- Аналіз актуальної судової практики, підготовка та подання позовної заяви 3 години 2400 грн.

Таким чином, фактична вартість наданої правової допомоги за розрахунком представника позивача складає 4000,00 (чотири тисячі) гривень.

Адвокатом Лісовською М.М. на ім`я ОСОБА_1 виписана квитанція № 884702 від 01.02.2020 року про надання правової допомоги за договором від 01.02.2020 року на суму 4000 (чотири тисячі) гривень (а.с.14).

Згідно з Актом приймання-передачі виконаних робіт від 30.03.2020 року зазначено, що в період з 01.02.2020 по 30.03.2020 року Адвокат надав, а Клієнт отримав та оплатив послуги в сумі 4000 грн., відповідно до договору про надання правової допомоги від 01.02.2020 року. Жодних претензій по якості та обсягу робіт Клієнт не має (а.с.12).

Отже, витрати позивача на професійну правничу допомогу дійсно мали місце та підтверджуються належними і допустимим доказами.

З огляду на викладене, беручи до уваги обставини даної справи, враховуючи значення справи для позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, час, необхідний для їх надання, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 4000,00 грн.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку оскаржуваним наказам, суд дійшов висновку, що такі не відповідають критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України, тому їх слід визнати протиправними і скасувати, задовольнивши позовні вимоги в частині щодо їх оскарження.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI «Про судовий збір».

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 255, 243-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в розмірі 7810, 04 грн.

Визнати незаконним рішення та дії військової частини НОМЕР_1 в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності, зокрема накладання дисциплінарного стягнення, згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.12.2019 року № 813 «Про результати службового розслідування», а також наслідків дисциплінарного стягнення у вигляді зменшення розміру належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за листопад 2019 року, згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2019 року № 238, згідно із наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2019 року № 239

Скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2019 року № 813 «Про результати службового розслідування», а також наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2019 року № 238 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2019 року № 239.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок розміру належного ОСОБА_1 грошового забезпечення за листопад 2019 року в розмірі 7810, 04 грн. та виплатити недоотриману суму грошового забезпечення в повному обсязі.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 ).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Відповідно до ст.295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до п.15.5 ч. І Перехідних положень КАС України апеляційна скарга подається до або через відповідні суди, а матеріали справи витребуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 )

Відповідачі: Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 )

Суддя П.П. Марин

.