Справа № 817/511/17
Суддя: О.М. Дудар
Дата ухвалення: 2020-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

13 листопада 2020 року м. Рівне №817/511/17

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючої судді О.М. Дудар, суддів Н.С. Гудими К.М. Недашківської , за участю секретаря судового засідання А.М. Юрчук, сторін та інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Скоковський А.М.,

відповідача: представник Булгаков С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доНаціонального банку України
про зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з позовом до Національного банку України (далі - відповідач) про зобов`язання вчинити дії.

Позивач просила суд зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату:

- заробітної плати за період з 01.10.2015 по 30.04.2016 в сумі 19613,00грн;

- середнього заробітку за період затримки розрахунку з 01.07.2016 по 06.04.2017 у сумі 122364,00грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в день звільнення зі служби позивачу протиправно не було виплачено заробітну плату у виді доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 10.05.2017 у справі №817/511/17 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 10.05.2017 - без змін.

Постановою Верховного Суду від 16.07.2020 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 10.05.2017 та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.08.2017 скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

30.07.2020 справа №817/511/17 надійшла до Рівненського окружного адміністративного суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2020 головуючим суддею у справі визначено суддю Дудар О.М.

Ухвалою суду від 04.08.2020 прийнято адміністративну справу до розгляду, призначено підготовче засідання на 03.09.2020, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів (проведено за зверненням головуючої судді Дудар О.М.) від 20.08.2020 для розгляду даної справи утворено колегію Рівненського окружного адміністративного суду у складі: головуючий суддя - Дудар О.М.; судді - Комшелюк Т.О., Недашківська С.М.

02.09.2020 представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно з якою позивач просить суд:

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за період з 01.10.2015 по 30.04.2016 в сумі 19613,00грн;

- зобов`язати Національний банк України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку з 01.07.2016 по 02.09.2020 у розмірі 644574,00грн.

Підготовче засідання 03.09.2020 відкладено на 01.10.2020 у зв`язку з неможливістю розгляду у даному підготовчому засіданні питань, визначених ч.2 ст.180 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

11.09.2020 (у встановлений судом строк) відповідачем подано відзив на позовну заяву, за змістом якого позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки законодавець з 10.07.2015 виключив поширення Закону України "Про державну службу" на службовців Національного банку України в частині умов оплати праці.

Підготовче засідання 01.10.2020 не відбулося у зв`язку із розглядом головуючою суддею справ, пов`язаних з виборчим процесом. Ухвалою суду від 02.10.2020 підготовче засідання відкладено на 23.10.2020.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями (проведено за зверненням головуючої судді Дудар О.М. від 22.10.2020 та на підставі розпорядження керівника апарату Рівненського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 №40 "Щодо заміни відсутнього судді, який входить до складу колегії суддів") від 22.10.2020 для розгляду даної справи утворено колегію Рівненського окружного адміністративного суду у складі: головуючий суддя - Дудар О.М.; судді - Гудима Н.С., Недашківська С.М.

Підготовче засідання 23.10.2020 відкладено на 13.11.2020 за клопотанням представника позивача.

13.11.2020 судом закрито підготовче провадження у справі, за письмовою згодою усіх учасників справи розгляд справи по суті розпочато 13.11.2020, після закінчення підготовчого засідання.

У судовому засіданні представник позивача збільшені позовні вимоги підтримав повністю та суду пояснив, що у період з 01.10.2015 по 30.04.2016 ОСОБА_1 , маючи статус державного службовця, не отримувала доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі.

Внаслідок цього, в день звільнення відповідачем безпідставно не була виплачена заробітна плата у розмірі 19613,00грн. Крім того, на підставі вимог ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), відповідач зобов`язаний здійснити виплату позивачу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Вказав, що суму середнього заробітку було обраховано за період з 01.07.2016 по 02.09.2020 і така складає 644574,00грн. Зазначив, що укласти мирну угоду на будь-яких умовах відповідач відмовляється.

Просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позову та суду пояснив, що жодних законодавчих підстав виплачувати ОСОБА_1 надбавки за ранг держдавного службовця та вислугу років не було.

Вказав, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розбудови інституційної спроможності Національного банку України", який набрав чинності 10.07.2015, внесено зміни до ст.64 Закону України "Про Національний банк України" в частині виключення поширення Закону України "Про державну службу" на оплату праці службовців Національного банку. Зазначив, що Верховний Суд, вказуючи на внесення таких змін до ст.64 Закону України "Про Національний банк України" лише з 01.05.2016, допустив прикру помилку.

Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, дослідивши у судовому засіданні долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

З 1 березня 2011 року по 30 квітня 2016 року ОСОБА_1 працювала на різних посадах державного службовця в Управлінні Національного банку України в Рівненській області, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 (т.1 - зворотній бік а.с.4, а.с.5).

Наказом Управління Національного банку України в Рівненській області від 03.06.2015 №75-к ОСОБА_1 з 4 червня 2015 року присвоєно дев`ятий ранг державного службовця (т.1 - а.с.87)

Наказом Національного банку України від 29.03.2016 № 1400-к ОСОБА_1 з 1 січня 2016 року присвоєно сьомий ранг державного службовця (т.1 - а.с.85).

Відповідно до запису № 42 у трудовій книжці НОМЕР_1 , з 01 травня 2016 року ОСОБА_1 втрачено статус державного службовця відповідно до вимог Закону України "Про державну службу" від 10.10.2015 №889-VIII (т.1 - а.с.5).

30 червня 2016 року згідно з наказом від 24.06.2016 №2833-к ОСОБА_1 звільнено з роботи за п.1 статті 36 КЗпП України, за угодою сторін (т.1 - а.с.5).

Відповідно до розрахункової відомості ОСОБА_1 за вересень 2015 року, до складових її заробітної плати як державного службовця входили доплата за ранг державного службовця та надбавка за вислугу років на державній службі (т.1 - а.с.6).

Наказом Головного управління Національного банку України в Рівненській області від 01.10.2015 №225-к було змінено структуру заробітної плати ОСОБА_1 : з 1 жовтня 2015 року встановлено посадовий оклад в розмірі 8800,00грн (т.1 - а.с.72).

Наказом Головного управління Національного банку України в Рівненській області від 01.10.2015 №302-к ОСОБА_1 встановлено надбавку за особливі умови та інтенсивність праці у розмірі 880грн (т.1 - а.с.64).

Про зміну структури заробітної плати (а саме про: встановлення посадового окладу в розмірі 8800,00грн на місяць та надбавки за особливі умови та інтенсивність праці у розмірі 880грн) ОСОБА_1 ознайомлена 29 грудня 2015 року, про що свідчить її особистий підпис (т.1 - а.с.65).

Зміна структури та розміру оплати праці ОСОБА_1 підтверджується долученими копіями особових рахунків та розрахунковими листками, а саме починаючи з жовтня 2015 року відповідач виплачував заробітну плату у вигляді посадового окладу, надбавки за особливі умови та інтенсивність праці у розмірі 10% від посадового окладу та преміювання (т.1 - а.а.с.6-7, 43-47).

Не погоджуючись зі здійсненими нарахуваннями та розміром виплаченої заробітної плати в частині невиплати надбавки за ранг та за вислугу років за період з 01 жовтня 2015 року по 30 квітня 2016 року, позивач звернулася до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України регламентовано, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 5 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 N108/95-ВР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №108/95-ВР) визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів.

Суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники.

Відповідно до ст.7 Закону №108/95-ВР, законодавство про оплату праці ґрунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України "Про колективні договори і угоди", Закону України "Про підприємства в Україні" та інших актів законодавства України.

Статтею 22 Закону №108/95-ВР передбачено, що суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

На момент виникнення спірних правовідносин принципи, правові та організаційні засади державної служби, умови та порядок реалізації громадянами України права на державну службу визначав Закон України "Про державну службу" від 17.11.2011 N4050-VI (далі - Закон N 4050-VI).

Пунктом 4 частини першої статті 10 Закону N4050-VI визначено, що державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади державної служби, результатів службової діяльності, стажу державної служби та рангу державного службовця.

Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.46 Закону N4050-VI, заробітна плата державного службовця складається з посадового окладу, надбавок до нього та премій, передбачених цим Законом.

Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється у співвідношенні до мінімальної заробітної плати залежно від стажу державної служби в таких розмірах: більше 1 року - 0,2; більше 5 років - 0,4; більше 10 років - 0,6; більше 15 років - 0,8; більше 20 років - 1,0.

Державному службовцю встановлюється надбавка за ранг у співвідношенні до мінімальної заробітної плати залежно від присвоєного йому рангу: за 9 ранг - 0,10; 8 ранг - 0,15; 7 ранг - 0,20; 6 ранг - 0,25; 5 ранг - 0,30; 4 ранг - 0,35; 3 ранг - 0,40; 2 ранг - 0,45; 1 ранг - 0,50.

Починаючи з 01 травня 2016 року відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначав Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 N889-VIII (далі - Закон N 889-VIII).

Згідно з ч.3 ст.3 Закону N889-VIII, його дія не поширюється на службовців Національного банку України.

За приписами ст.2 Закону України "Про Національний банк України" від 20.05.1999 N679-XIV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон N679-XIV), Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.64 Закону N679-XIV, умови найму, звільнення, оплати праці, надання відпусток, службові обов`язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Законом України "Про державну службу".

Працівниками Національного банку є службовці та обслуговуючий персонал Національного банку. Службовцями вважаються особи, які безпосередньо беруть участь у виконанні функцій Національного банку та займають посади, передбачені штатним розписом.

Службовці Національного банку є державними службовцями, і до них застосовуються норми Закону України "Про державну службу", якщо цей Закон не встановлює іншого.

Питання функціонування державної служби у Національному банку та класифікації посад вирішує Правління Національного банку відповідно до законодавства України.

Ранги державних службовців Національного банку, що відповідають посадам першої категорії, присвоюються Президентом України. Інші ранги присвоюються Головою Національного банку.

До складу обслуговуючого персоналу Національного банку входять працівники, обов`язки яких безпосередньо не пов`язані із виконанням функцій Національного банку.

Структура та розмір оплати праці службовців Національного банку визначаються Правлінням Національного банку відповідно до законодавства про оплату праці.

З 1 травня 2016 року у статтю 64 Закону N679-XIV внесено зміни, викладено цю статтю в іншій редакції, зокрема, передбачено, що умови найму, звільнення, надання відпусток, службові обов`язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Правлінням Національного банку з урахуванням законодавства про працю.

Працівниками Національного банку є службовці та обслуговуючий персонал Національного банку. Службовцями вважаються особи, які безпосередньо беруть участь у виконанні функцій Національного банку та займають посади, передбачені штатним розписом.

Правління Національного банку визначає перелік посад працівників, трудовий договір з якими укладається у формі контракту.

До складу обслуговуючого персоналу Національного банку входять працівники, обов`язки яких безпосередньо не пов`язані із виконанням функцій Національного банку.

Структура та розмір оплати праці службовців Національного банку визначаються Правлінням Національного банку відповідно до законодавства про оплату праці.

Розмір оплати праці обслуговуючого персоналу Національного банку встановлюється Правлінням Національного банку відповідно до норм законодавства про оплату праці.

Постановою правління Національного банку України від 10.07.2015 №456, яка набрала чинності з 01.10.2015, затверджено Положення про оплату праці (заробітну плату) працівників Національного банку України (далі - Положення №456) (т.1 - а.а.с.74-81).

Пунктом 2 Положення №456 визначено умови оплати праці (заробітної плати) працівників, які перебувають у трудових відносинах із Національним банком України, та порядок установлення їм складових та розмірів заробітної плати.

Відповідно до п.10 Положення №456, оплата праці працівників Національного банку складається з основної і додаткової заробітної плати та інших виплат.

Згідно з пунктами 11 та 12 Положення №456, основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків). Для працівників Національного банку встановлюється у вигляді посадових окладів. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та особливі умови праці. Вона включає премії, надбавки, доплати, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені законодавством України.

Предметом спору у даній справі є право працівника Національного банку України, що має сьомий ранг державного службовця, на отримання доплати за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років на державній службі за період з 01.10.2015 по 30.04.2016.

Судом встановлено, що статус державного службовця ОСОБА_1 втратила 1 травня 2016 року.

Період, за який, на її думку, вона мала право на отримання спірних доплат почався 1 жовтня 2015 року і тривав до 30 квітня 2016 року.

У вказаний період діяв Закон №4050-VI, який не передбачав жодних обмежень його застосування до службовців Національного банку України. Вказані обмеження почали діяти з 1 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом N889-VIII).

Крім того, Законом N679-XIV у вказаний період було встановлено, що умови оплати праці службовців Національного банку України визначаються Законом України "Про державну службу". Дане положення діяло також до 01 травня 2016 року. Після 01 травня 2016 року вказана норма була змінена і нею передбачалося, що умови оплати праці визначаються лише Правлінням Національного банку України, без посилання на Закон України "Про державну службу".

Таким чином, відповідач у період з 01.10.2015 по 30.04.2016 зобов`язаний був виплачувати позивачу передбачені Законом №4050-VI надбавку за ранг державного службовця та доплату за вислугу років на державній службі.

При цьому, суд вважає неспроможними посилання відповідача на норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розбудови інституційної спроможності Національного банку України" від 18.06.2015 №541-VIII (далі - Закон №541-VIII), зважаючи на наступне.

Дійсно, як стверджує відповідач, Закон №541-VIII набрав чинності 10 липня 2015 року. Зазначеним Законом частину восьму статті 64 Закону N679-XIV викладено в такій редакції: "Структура та розмір оплати праці службовців Національного банку визначаються Правлінням Національного банку відповідно до законодавства про оплату праці".

Проте, після 10 липня 2015 року і до 1 травня 2016 року залишилася чинною частина перша статті 64 Закону N679-XIV у наступній редакції: "Умови найму, звільнення, надання відпусток, службові обов`язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Законом України "Про державну службу". Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, службовцям Національного банку (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи у Національному банку, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються".

Отже, твердження відповідача щодо уповноваження Законом N679-XIV Правління Національного банку України визначати умови оплати праці є хибним, оскільки у спірний період Законом N679-XIV хоча й були надані Правлінню Національного банку України зазначені повноваження, однак статтею 64 вказаного Закону регламентована відповідність цих умов нормам законодавства про оплату праці, зокрема, Закону України "Про державну службу".

Крім того, судом встановлено, статус державного службовця ОСОБА_1 втратила з 01.05.2016. Відповідний запис у трудовій книжці позивача було вчинено Управлінням Національного банку України в Рівненській області.

За таких обставин, посилання відповідача на те, що спеціальним Законом N679-XIV з 01.10.2015 змінено умови оплати праці позивача як службовця Національного банку України є необґрунтованим.

Таким чином, право ОСОБА_1 на отримання передбачених Законом №4050-VI надбавки за ранг державного службовця та доплати за вислугу років на державній службі у період з 01.10.2015 по 30.04.2016 є порушеним та підлягає судовому захисту.

Суд зазначає, що за загальними правилами застосування нормативно-правових актів, норми спеціального законодавства є пріоритетними та підлягають першочерговому застосуванню. У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

Оскільки нормами спеціального законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, не врегульовано порядок відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства.

Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено, що у період з 01.10.2015 по 30.04.2016 ОСОБА_1 мала наступні ранги державного службовця:

- з 01.10.2015 по 31.12.2015 - дев`ятий ранг державного службовця (установлено наказом від 03.06.2015 №75-к) (т.1 - а.с.87);

- з 01.01.2016 по 30.04.2016 - сьомий ранг державного службовця (установлено наказом від 29.03.2016 №1400-к) (т.1 - а.с.85).

Згідно з довідкою Національного банку України від 10.09.2020 №В/17-2010/64818, посадовий оклад ОСОБА_1 у період з 01.10.2015 по 31.03.2016 становив 8800,00грн, у період з 01.04.2016 по 30.04.2016 - 9500,00грн (т.2 - а.с.2).

Постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" від 09.03.2006 №268 передбачено надбавки до посадових окладів за ранги державних службовців (Додаток №57). На момент виникнення спірних правовідносин розмір надбавки за дев`ятий ранг державного службовця становив 90,00грн, за сьомий ранг - 110,00грн.

Отже, всього відповідачем позивачу за період з 01.10.2015 по 30.04.2016 було не виплачено надбавку за ранг державного службовця в сумі 710,00грн (3 х 90,00 + 4 х 110 = 710).

Станом на 8 грудня 2015 року стаж державної служби позивача становив більше 10 років.

Згідно з наказом Управління національного банку України від 19.12.2013 №170-к "Про винагороду за вислугу років", ОСОБА_1 було встановлено винагороду за вислугу років залежно від стажу роботи у відсотках до затвердженого посадового окладу з урахуванням доплати за ранг - 30% з 08 грудня 2013 року (а.с.86).

З урахуванням розміру посадового окладу позивача (8800,00грн у період з 01.10.2015 по 31.12.2015 та 9500,00грн у період з 01.01.2016 по 30.04.2016) і доплати за ранг (90,00грн у період з 01.10.2015 по 31.12.2015 та 110,00грн у період з 01.01.2016 по 30.04.2016), сума надбавки за вислугу років, яка підлягала виплаті позивачу на день звільнення складає 18903,00грн (3 х 8890 х 30% + 3 х 8910 х 30% +9610 х30% = 18903).

Таким чином, враховуючи вимоги ст.116 КЗпП України, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає невиплачена при звільненні сума заробітної плати - 19613,00грн (710 + 18903 = 19613,00).

Крім того, стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Закріплені у ст.ст.116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення належних працівникові сум роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Тобто, працівник, за змістом ч.2 ст.117 КЗпП України, має право на відшкодування, передбачене в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника буде задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. В останньому випадку суму заборгованості із заробітної плати, а також суму відшкодування за час затримки її виплати визначає суд, враховуючи, з-поміж іншого, такі чинники для його (відшкодування) визначення, як розмір спірної суми, яка підлягає стягненню, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, інших обставин, які у кожній конкретній ситуації мають значення для визначення розміру відшкодування.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 08.11.2018 у справі №821/2148/16 (провадження №К/9901/33971/18, К/9901/33978/18).

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 зазначено, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Відтак, Велика Палата підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Позивач просить суд стягнути на її користь 644574,00грн середнього заробітку за період затримки розрахунку з 01.07.2016 по 02.09.2020.

Водночас, суд вважає, що в порівнянні із сумою 19613,00грн суму 644574,00грн не можна вважати співмірною - сума компенсації значно перевищує невиплачену при звільненні.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Зокрема, суд враховує тривалість судового розгляду у даній справі, майнові втрати позивача, повне заперечення відповідачем позовних вимог, повідомлені в судовому засіданні представником позивача обставини щодо намагання врегулювати спір мирним шляхом (укласти мирову угоду) та категоричне заперечення відповідачем мирного врегулювання спору на будь-яких умовах.

У сукупності викладеного, суд вважає, що достатньою і справедливою сатисфакцією, що відповідатиме обставинам справи та наведеним вище критеріям, співмірною з невиплаченою при звільненні позивачу сумою заробітної плати, буде сума 322287,00грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути 322287,00грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2016 по 02.09.2020.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У сукупності викладеного, суд дійшов висновку про те, що позивач частково довела ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги, а тому позов підлягає до часткового задоволення.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судом встановлена, що за подання заяви про збільшення позовних вимог позивачем було сплачено судовий збір у сумі 6445,80грн згідно з квитанціями від 08.09.2020 №51390551 та від 08.09.2020 №51390552 (т.1 -а.с.223).

Враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3222,90грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Національного банку України про зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невиплати ОСОБА_1 у період 1 жовтня 2015 року по 30 квітня 2016 року доплати за ранг державної служби та надбавки за вислугу років на державній службі.

Зобов`язати Національний банк України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з 1 жовтня 2015 року по 30 квітня 2016 року в сумі 19613,00грн (дев`ятнацять тисяч шістсот тринадцять) гривень.

Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період затримки розрахунку з 1 липня 2016 року по 2 вересня 2020 року у сумі 322287 (триста двадцять дві тисячі двісті вісімдест сім) гривень.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, Національного банку України, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 3222 (три тисячі двісті двадцять дві) гривні 90 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач: Національний банк України (вул.Інститутська, буд.9, м.Київ, 01601, код за ).

Повне рішення складено 23 листопада 2020 року.

Головуючий cуддя О.М. Дудар

Судді Н.С. Гудима

К.М. Недашківська