Справа № 753/8209/17
Суддя: Трусова Т. О.
Дата ухвалення: 2020-09-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8209/17
провадження № 8-а/753/1/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2020 р. Дарницький районний суду м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві як правонаступник Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві,

вимоги позивача - про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії щодо перерахунку та виплати пенсії,

розглянув за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні заяву позивача ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 р. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови в перерахунку пенсії за вислугу років,зобов`язання провести перерахунок та виплату пенсії на підставі довідки Генеральної прокуратури України від 30.03.2017 № 18-164зп відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції на час призначення пенсії), виходячи з розрахунку 82% від суми місячної (чинної) заробітної плати за відповідною посадою, без обмеження максимального розміру пенсії, починаючи з 01.04.2017.

Позов обґрунтований такими обставинами. Із травня 2007 р. позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України (Дарницького районного міста Києва та Лівобережного об`єднаного управління в м. Києві) та отримує пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 82% від заробітної плати. На час призначення пенсії позивач працював у Генеральній прокуратурі України, де продовжував безперервно працювати до березня 2017 р. За цей час позивач неодноразово підвищувався в посадах і, відповідно, це вплинуло на підвищення заробітної плати. Наказом від 23.03.2017 позивача звільнено з посади заступника начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури - начальника відділу службових розслідувань, запобігання та протидії корупції, захисту працівників прокуратури відповідно до вимог пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України. 30.03.2017 позивач подав до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві заяву про перерахунок пенсії на підставі довідки Генеральної прокуратури України від 30.03.2017 № 18-164зп у відповідності зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції на час призначення пенсії), виходячи з розрахунку 82% від суми місячної (чинної) заробітної плати за відповідною посадою, без обмеження максимального розміру пенсії. Проте відповідач у перерахунку пенсії відмовив пославшись на Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, яким з 01.06.2015 скасовано норми щодо пенсійного забезпечення в частині призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Позивач вважав відмову у перерахунку пенсії неправомірною посилаючись на норми статей 8, 22, 58 Конституції України, положення статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги, від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, гарантій та компенсацій та рішення Верховного Суду України, прийняті за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. За міркуванням позивача всі подальші зміни, внесені до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру», та інші нормативні акти, прийняті після призначення пенсії, не можуть бути застосовані щодо нього.

Відповідач позов не визнавав посилаючись на те, що позивач не має права на перерахунок пенсії та обґрунтовував свої заперечення такими обставинами. Відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та інших спеціальних законів. У зв`язку з викладеним пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про прокуратуру» від 05.11.1991, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються. Положення цього Закону не скасовані, неконституційними не визнавалися і є чинними, а тому підстави для перерахунку пенсії відповідно до вимог Закону України «Про прокуратуру» відсутні. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015, який набрав чинності з 01.01.2016, до статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» було внесено зміни, якими встановлено обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, що становить 10 740 грн. Пенсія позивача перевищує установлений законом максимальний розмір, а відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень вищевказаного Закону виплата таких пенсій здійснюється без індексацій, без застосування положень частин 2 та 3 статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії відповідатиме максимальному розміру, встановленому цим Законом.

Ухвалою від 29.05.2017 суд відкрив провадження у справі та призначив її до судового розгляду на 09.11.2017.

Постановою суду від 09.11.2017 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2017 та постановою Верховного Суду від 06.03.2018 апеляційну та касаційну скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2017 - без змін.

23.12.2019 позивач звернувся до суду із заявою про перегляд судового рішення у даній справі за виключними обставинами з підстави, визначеної пунктом 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України.

На обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що Конституційним Судом України ухвалене рішення від 13.12.2019 № 7-р(ІІ)/2019 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини двадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII. Цим рішенням Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним) положення частини двадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами, яким передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

На переконання позивача, встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, застосованого судом при вирішенні його справи, є безумовною підставою для перегляду рішення у справі за виключними обставинами, скасування рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Ухвалою від 11.01.2020 відкрито провадження за виключними обставинами у цій справі.

Ухвалою від 11.01.2020 суд допустив заміну первинного відповідача у справі -Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві (далі ГУ ПФУ в м. Києві).

01.06.2020 судом одержано відзив ГУ ПФУ в м. Києві на заяву ОСОБА_1 , у якому відповідач просив у її задоволенні відмовити та залишити в силі рішення суду від 09.11.2017. Свою позицію мотивував посиланням на те, що рішення Конституційного Суду України не має зворотної дії у часі. Вказуючи, що на час виникнення спірних правовідносин норми статті 86 Закону України «Про прокуратуру»від 14.10.2014 № 1697-VII були чинними, до 13.12.2019 органи Пенсійного фонду повинні були здійснювати свою діяльність у відповідності до чинного на той час законодавства. Окрім того після ухвалення Конституційним Судом України рішення від 13.12.2019 № 7-р(ІІ)/2019 позивач не звертався до відповідача із заявою про перерахунок пенсії.

Учасники справи в судове засідання 21.09.2020 не з`явилися, позивач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Зважаючи на неявку учасників справи, суд на підставі статті 368 Кодексу адміністративного судочинства України визнав за можливе розглядати заяву без участі сторін та відповідно до положень статей 205, 229 цього Кодексу перейшов до її розгляду у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість заяви з таких підстав.

Судом установлено, що позивач з травня 2007 р. перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України, йому призначена пенсія за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 82% від суми місячної заробітної плати за посадою.

З 01.04.2015 виплата пенсії позивачу була тимчасово припинена, оскільки він продовжував працювати в Генеральній прокуратурі України на посаді, передбаченій Законом України «Про прокуратуру».

Наказом від 23.03.2017 позивача звільнено з посади заступника начальника управління - начальника відділу відповідно до вимог пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

24.03.2017 позивач подав до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві заяву про поновлення виплати раніше призначеної пенсії.

30.03.2017 Генеральною прокуратурою України позивачу видана довідка № 18-164зп про розмір його заробітної плати на посаді заступника начальника управління - начальника відділу станом на 23.03.2017.

30.03.2017 позивач звернувся до Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про проведення перерахунку пенсії на підставі зазначеної довідки.

Проте відповідач у перерахунку пенсії відмовив пославшись на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а отже з 01.06.2015 пенсії за цим законом не призначаються і не перераховуються.

Вважаючи відмову у перерахунку пенсії протиправною, позивач оскаржив дії відповідача до суду.

Постановою Дарницького районного суду м. Києві від 09.11.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2017 та постановою Верховного Суду від 06.03.2018, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що на момент звернення позивача зі заявою про перерахунок пенсії Кабінетом Міністрів України не визначений порядок перерахунку пенсій працівникам прокуратури. При цьому суд послався на приписи частини двадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Київський апеляційний адміністративний суду, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, також зазначив, що положення Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VIII, якими частину вісімнадцяту статті 50-1 Закону №1789-XII та частину двадцяту статті 86 Закону №1697-VII викладено у новій редакції, не були визнані неконституційними.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За змістом пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

На дату призначення позивачу пенсії питання пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури було врегульоване положеннями статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, частина перша якої встановлювала, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Підстави та порядок перерахунку пенсій прокурорам визначались частиною дванадцятою цієї статті, відповідно до якої обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 № 76-VIII частину вісімнадцяту статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України».

Крім того, 15.07.2015 набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII в редакції від 14.10.2014 та на цій підставі втратила чинність частина вісімнадцята статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ.

Разом з цим, порядок пенсійного забезпечення працівників прокуратури урегульовано статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, відповідно до частини двадцятої якої (у редакції Закону України від 28.12.2014 № 76-VIII) умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Однак Кабінетом Міністрів України не було прийнято жодного нормативно-правового акта, який би регулював умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2019 №7-р (ІІ)/2019 (надалі - Рішення №7-р(ІІ)/2019) положення частини двадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічна за змістом норма міститься у статті 91 Закону України від 13.07.17 №2136-VIII «Про Конституційний Суд України».

Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Перегляд судового рішення у зв`язку з виключними обставинами є особливим видом провадження, у якому право на звернення особи до суду виникає у випадку настання обставин, яких не існувало на момент винесення судового рішення.

При цьому, встановлення Конституційним Судом України неконституційності правового акту чи його окремого положення як підстава для перегляду судового рішення у зв`язку з виключними обставинами, означає існування на момент розгляду справи та прийняття судового рішення, про перегляд якого подається заява, неякісного закону.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) визнає прийнятним перегляд остаточного судового рішення за наявності істотних та переконливих обставин, зокрема для виправлення помилок правосуддя (рішення від 18.11.2004 у справі «Правєдная проти Росії» (Pravednaya v.Russia), заява № 69529/01, підпункти 27- 28, та рішення від 06.12.2005 у справі «Попов проти Молдови» № 2 (Popov v. Moldova № 2), заява № 19960/04, пункт 46).

В іншому випадку перегляд за виключними обставинами рішень у справах, в яких рішення виконано, призводить до порушення принципу юридичної визначеності (res judicata), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (справи "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), N 52854/39, п.52, ECHR 2003-IX, «Устименко проти України», п. 46 (заява № 32053/13, рішення від 29.10.2015), «Васильєв проти України», п. 61 (заява №11370/02, рішення від 21.06.2007).

Неконституційність закону, застосованого під час вирішення справи, ставить під сумнів законність судового рішення, що не узгоджується ні з публічним інтересом, який уособлює держава, ні з приватним інтересом сторін, і є тією істотною та переконливою обставиною, яка є виключенням з принципу юридичної визначеності.

Тлумачення словосполучення «якщо рішення суду ще не виконане» дає підстави для висновку, що йдеться про рішення, яке підлягає виконанню (тобто резолютивна частина рішення містить зобов`язання вчинити певну дію, ухвалити рішення, сплатити гроші тощо), але на момент подання заяви про перегляд воно не виконане (ще не виконано).

Виконанню підлягають лише судові рішення про задоволення позову (повне або часткове). Натомість рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, виконанню не підлягають за жодних обставин.

Таким чином, якщо позов задоволено, то таке судове рішення може бути переглянуте за виключними обставинами лише у тому разі, якщо воно не виконане.

Якщо ж у позові відмовлено, то таке рішення не виконується (і не може виконуватись з об`єктивних причин). Воно не може бути «ще не виконаним». Відтак, до цього виду рішень не може бути застосовано таку умову перегляду як те, що рішення суду ще не виконане.

За інших умов навіть позивач, який пройшов усі інстанції в судах загальної юрисдикції, звернуся з конституційної скаргою до Конституційного Суду України і домігся визнання закону неконституційним, не може розраховувати на перегляд рішення. Тобто інститут перегляду справи за виключними обставинами фактично перестає діяти і втрачає практичне значення.

Частиною четвертою статті 368 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

Відтак ухвалення Конституційним Судом України рішення про визнання неконституційною норми закону, який застосований судом до спірних відносин, є підставою для перегляду рішення суду за виключними обставинами.

Водночас суд ураховує, що норма закону, визнана Конституційним Судом України неконституційною, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про її неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У пункті 2 резолютивної частини Рішення №7-р(ІІ)/2019 визначено, що положення частини двадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, відповідні положення втратили чинність з 13.12.2019.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

За змістом частини першої статті 97 Закону України «Про Конституційний Суд України» суд у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Конституційний Суд України у пункті 3 резолютивної частини Рішення №7-р(ІІ)/2019 установив такий порядок його виконання:

частина двадцята статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII зі змінами не підлягає застосуванню з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення;

частина двадцята статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII підлягає застосуванню в первинній редакції:

"20. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорським працівникам на рівні умов та складових заробітної плати відповідних категорій працівників, які проходять службу в органах і установах прокуратури на момент виникнення права на перерахунок. Перерахунок призначених пенсій проводиться з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув право на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Пенсія працюючим пенсіонерам перераховується також у зв`язку з призначенням на вищу посаду, збільшенням вислуги років, присвоєнням почесного звання або наукового ступеня та збільшенням розміру складових його заробітної плати в порядку, передбаченому частинами другою, третьою та четвертою цієї статті, при звільненні з роботи або за кожні два відпрацьовані роки".

Отже, Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VII з 13.12.2019 не містить вимоги про необхідність визначення умов та порядку перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури Кабінетом Міністрів України.

Натомість підставою для проведення перерахунку пенсій працівників прокуратури є підвищення заробітної плати прокурорським працівникам.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» з 01.12.2015 підвищено посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців органів прокуратури.

Відтак, дана постанова, яка набрала чинності 15.12.2015, є підставою для проведення перерахунку позивачу пенсії за вислугу років.

Разом з цим, виходячи з того, що положення частини двадцятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII у первинній редакції, якими передбачено у якості підстави для проведення перерахунку пенсії підвищення заробітної плати працівників прокуратури, у спірних відносинах мають застосовуватись лише з 13.12.2019, підстави для проведення перерахунку пенсії позивача до цієї дати відсутні.

Такого висновку суд дійшов з огляду на принцип незворотності дії нормативно-правових актів в часі, закріплений у статті 58 Конституції України.

На момент призначення позивачу пенсії стаття 50-1 Закону №1789-ХІІ не передбачала обмеження максимального розміру пенсії.

Обмеження максимального розміру пенсії введено Законом України 24.12.2015 № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно із пунктом 2 Прикінцевих положень якого дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 01.01.2016.

Виходячи з наведеного, застосування до пенсії позивача обмеження її максимального розміру звужує зміст та обсяг його існуючих прав та погіршує його становище, яке існувало на момент призначення пенсії.

Зважаючи на викладене, суд, виходячи із завдань адміністративного судочинства та принципу верховенства права, вбачає підстави для скасування рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09.11.2017 та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в м. Києві провести перерахунок раніше призначеної позивачу пенсії за вислугу років з 13.12.2019, виходячи з розрахунку 82% від суми місячної заробітної плати на підставі довідки Генеральної прокуратури України від 30.03.2017 № 18-164зп, без обмеження максимального розміру пенсії, та здійснити відповідні виплати з урахуванням фактично сплачених сум.

Водночас підстав для задоволення вимог про визнання дій відповідача протиправними суд не вбачає, оскільки відповідач, відмовляючи позивачу у перерахунку пенсії, діяв в межах повноважень та у спосіб,передбачений Конституцією України та законами України, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-10, 72-77, 90, 132, 241-246, 262, 263, 361-369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами в адміністративній справі № 753/8209/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії щодо перерахунку та виплати пенсії задовольнити частково.

Постанову Дарницького районного суду м. Києва від 09 листопада 2017 року в адміністративній справі № 753/8209/17 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (місцезнаходження: м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, код юридичної особи 42098368) провести перерахунок пенсії за вислугу років ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з 13 грудня 2019 року, виходячи з розрахунку 82% від суми місячної заробітної плати, на підставі довідки Генеральної прокуратури України від 30.03.2017 № 18-164зп, без обмеження максимального розміру пенсії, та здійснити відповідні виплати з урахуванням фактично сплачених сум.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Суддя: