Справа № 260/3109/20
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2020-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

23 листопада 2020 року м. Ужгород№ 260/3109/20
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаврилка С.Є., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

25 вересня 2020 року до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), яким просить суд: "1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задовольнити; 2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНН НОМЕР_2 грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік; 3. Зобов`язати Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 , Код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований в АДРЕСА_4 , ІНН НОМЕР_2 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік: 4. Відповідно до п.13 ч. 1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнити позивача від сплати судового збору.".

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року було прийнято дану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та (або) виклику учасників в адміністративній справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у період з 2017 року по 2019 року проходив військову службу у Збройних Силах України. У період з 27 липня 2016 року по 15 травня 2018 року позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_4 . В подальшому був переведений у Військову частину НОМЕР_5 в якій проходив службу з 15 травня 2018 року по 03 жовтня 2018 року, з 03 жовтня 2018 року по 01 липня 2018 року проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Під час проходження військової служби отримав статус учасника бойових дій, був звільнена з військової служби у запас та виключена зі списків особового складу військової частини з 01 липня 2019 року. Позивач вказує, що станом на день підписання наказу про звільнення в запас Збройних Сил України відповідачем не було проведено розрахунків, щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", аргументуючи це тим, що додаткова відпустка, як учаснику бойових дій не відноситься до щорічних відпусток, а є пільгою для учасника бойових дій, та те, що жодного разу у період за період з 2017 року по 2019 рік позивачем не було подано рапорту чи будь-якого прохання, щодо надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що відповідно до статті 10-1 пункту 14 абзацу 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, в році звільнення з військової служби, у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Водночас, статтею 10-1 пунктом 19 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що з настанням особливого періоду припиняється надання військовослужбовцям додаткових відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії. Враховуючи те, що під час особливого періоду щорічні додаткові відпустки та деякі додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. У зв`язку з цим додаткові відпустки, в тому числі й додаткова відпустка, що не надавалася учасникам бойових дій, в особливий період не вважається такою, що є не використаною. Оскільки, відповідно до статті 10-1 пунктів 17-19 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в особливий період надання деяких додаткових оплачуваних відпусток припинено, виплата грошової компенсації не передбачена. За наведених обставин відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Окрім того, вказав, що позивач вважаючи протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 по 2019 рік, повинен був оскаржити наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01 липня 2019 року № 135 в місячний строк шляхом подачі позову до суду або не погоджуватись з ним доки не було б проведено з ним усіх необхідних розрахунків. Разом з тим, вказав, що у 2017 році позивач не проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а тому і немає законодавчого права на грошову компенсацію такої відпустки за вказаний період.

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що у період з 27 липня 2016 року по 15 травня 2018 року позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_4 . В подальшому був переведений у Військову частину НОМЕР_5 , в якій проходив службу з 15 травня 2018 року по 03 жовтня 2018 року, з 03 жовтня 2018 року по 01 липня 2019 року проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Згідно довідки № 470/1/1/264 від 07 вересня 2020 року виданої Військовою частиною НОМЕР_4 ОСОБА_1 , зазначається, що під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_4 з 25 липня 2016 року по 14 травня 2018 року додаткова відпустка, як учаснику бойових дій не видавалась, компенсацію не отримував. Згідно довідки № 953 від 02 жовтня 2020 року виданої Військовою частиною НОМЕР_6 , зазначається, що під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_6 за 2018 рік додаткова відпустка, як учаснику бойових дій не видавалась, компенсацію не отримував. В силу статті 83 КЗпП України визначає, що у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник. Також, згідно зі статтею 24 Закону про відпустки у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошову компенсацію за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням має бути перераховано на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник. А відтак, представник позивача вказує, що незалежно від того, чи перераховано з попереднього місця роботи грошові кошти за невикористані щорічні відпустки та додаткової відпустки, чи ні, переведеному працівникові мають надати й оплатити невикористані на попередньому місці роботи дні щорічної відпустки та дні додаткової відпустки. Враховуючи все вище наведене, та те що, позивач не використав додаткову відпустку за попереднім місцем роботи та не отримав за неї компенсації з попереднього місця роботи, він має право на отримання компенсації при звільненні за новим місцем роботи, в даному випадку від Військової частини НОМЕР_1 . Також, представник вважає безпідставним посилання відповідача необхідності оскарження позивачем наказу про звільнення, оскільки в даному випадку спір виник саме щодо виплат належних звільненому працівникові сум при звільненні, які він вважає йому неправомірно не нараховані та невиплачсні при звільненні (тобто розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної (додаткової) відпустки за період з 2017 року по 2019 рік, а не саме звільнення працівника.

Відповідно до статті 229 частини 4 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що у період з 27 липня 2016 року по 15 травня 2018 року позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_4 . В подальшому був переведений у Військову частину НОМЕР_5 в якій проходив службу з 15 травня 2018 року по 03 жовтня 2018 року, а із 03 жовтня 2018 року по 01 липня 2019 року проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно довідки № 470/1/1/218 від 09 липня 2018 року, виданої Військовою частиною НОМЕР_4 , позивач в період з 23 грудня 2016 року по 30 травня 2017 року, безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції в м. Маріуполь Донецької області (а.с. 14).

10 липня 2017 року позивач отримав посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_7 (а.с. 11).

Згідно довідки № 470/1/1/264 від 07 вересня 2020 року виданої Військовою частиною НОМЕР_4 ОСОБА_1 , зазначається, що під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_4 з 25 липня 2016 року по 14 травня 2018 року додаткова відпустка, як учаснику бойових дій не видавалась, компенсацію не отримував (а.с. 15).

Згідно довідки № 953 від 02 жовтня 2020 року виданої Військовою частиною НОМЕР_6 , зазначається, що під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_6 за 2018 рік додаткова відпустка, як учаснику бойових дій не видавалась, компенсацію не отримував (а.с. 39).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01 липня 2019 року № 135 з 01 липня 2019 року позивач виключений зі списків особового складу військової частини і всіх видів забезпечення (а.с. 16).

Позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 з заявою про виплату йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, однак листом від 16 квітня 2020 року № 145/927 позивачу було відмовлено у виплаті вказаної грошової компенсації (а.с. 17).

Позивач вказує, що станом на день підписання наказу про звільнення в запас Збройних Сил України відповідачем не було проведено розрахунків, щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 2 частини 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року (далі по тексту - Закон України № 2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" № 3551-XII від 22.10.1993 року (далі по тексту - Закон України № 3551-XII), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Згідно із статтею 12 пунктом 12 Закону України № 3551-XII, учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про відпустки" № 504/96-ВР від 05.11.1996 року (далі - Закон України № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Згідно зі статтею 16-2 Закону України № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно із статтею 10-1 пунктом 8 Закону України № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Статтею 10-1 пунктом 14 абзацом 3 Закону України № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до статті 10-1 пункту 17 Закону України № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно із статтею 10-1 пунктом 18 Закону України № 2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до статті 10-1 пункту 19 Закону України № 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" № 3543-XII від 21.10.1993 року та "Про оборону України" № 1932-XII від 06.12.1991 року (далі по тексту - Закони України № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

Згідно зі статті 1 Закону України № 3543-XII, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України № 1932-XII визначено термін "особливий період", як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, у статті 1 Закону України № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Проаналізувавши викладене, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом України № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до статті 10-1 пункту 19 Закону України 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується статтею 12 пунктом 12 Закону України № 3551-XII, статтею 10-1 пунктом 8 Закону України № 2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону України № 504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за №745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, що військовослужбовець прослужив у році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України № 504/96-ВР та статтею12 частиною 1 пунктом 12 Закону України № 3551-ХІІ.

Саме така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у зразковій справі № Пз/9901/4/19 (620/4218/18).

За ознаками, вказаними Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішення від 16 травня 2019 року справі № 620/4218/18 (адміністративне провадження № Пз/9901/4/19), адміністративна справа № 303/6366/19 є типовою, а справа №620/4218/18 - зразковою.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №620/4218/18 (ПЗ/9901/4/19), зокрема, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 травня 2019 року залишене без змін.

Відповідно до статті 291 частини 3 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Виходячи із вказаної норми, при ухваленні даного рішення судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні у зразковій справі № Пз/9901/4/19 (№ 620/4218/18).

Отже, в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що однак не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, при звільненні зі служби.

Щодо посилання відповідача про відсутність обов`язку виплачувати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2017 рік, оскільки позивач не проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 у вказаний період, суд зазначає наступне.

Як вже було судом встановлено, що у період з 27 липня 2016 року по 15 травня 2018 року позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_4 . В подальшому був переведений у Військову частину НОМЕР_5 в якій проходив службу з 15 травня 2018 року по 03 жовтня 2018 року, а із 03 жовтня 2018 року по 01 липня 2019 року проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

Згідно довідки № 470/1/1/264 від 07 вересня 2020 року виданої Військовою частиною НОМЕР_4 ОСОБА_1 , зазначається, що під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_4 з 25 липня 2016 року по 14 травня 2018 року додаткова відпустка, як учаснику бойових дій не видавалась, компенсацію не отримував (а.с. 15).

Згідно довідки № 953 від 02 жовтня 2020 року виданої Військовою частиною НОМЕР_6 , зазначається, що під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_6 за 2018 рік додаткова відпустка, як учаснику бойових дій не видавалась, компенсацію не отримував (а.с. 39).

Відповідно до статті 83 КЗпП України у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник.

Згідно зі статтею 24 Закону України "Про відпустки" у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошову компенсацію за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням має бути перераховано на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник.

Відповідно до статті 9 частини 3 Закону України "Про відпустки" якщо працівник, переведений на роботу на інше підприємство, повністю або частково не використав щорічні основну та додаткові відпустки і не одержав за них грошову компенсацію, то до стажу роботи, що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки, зараховується час, за який він не використав ці відпустки за попереднім місцем роботи.

Враховуючи те, що право працівника на зарахування стажу роботи на попередньому місці роботи до стажу роботи, який дає право на щорічні відпустки, залежить лише від факту одержання чи неодержання ним грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки і не залежить від фінансових взаєморозрахунків між підприємствами, то у разі відмови від одержання грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки на попередньому місці роботи та відповідної заяви про перерахунок цієї компенсації на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник, до стажу роботи, що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки, повинен зараховуватися час, за який він не використав ці відпустки за попереднім місцем роботи.

Тобто незалежно від того, чи перераховано з попереднього місця роботи грошові кошти за невикористані щорічні відпустки та додаткової відпустки, чи ні, переведеному працівникові мають надати й оплатити невикористані на попередньому місці роботи дні щорічної відпустки та дні додаткової відпустки.

Враховуючи все вище наведене, та те що, позивач не використав додаткову відпустку за попереднім місцем роботи та не отримав за неї компенсації з попереднього місця роботи, він має право на отримання компенсації при звільненні за новим місцем роботи, в даному випадку від Військової частини НОМЕР_1 .

Щодо посилань відповідача щодо необхідності оскарження позивачем наказу про звільнення останнього, суд зазначає, в межах спірних правовідносин існує спір сприводу виплат належних звільненому працівникові сум при звільненні, які він вважає йому неправомірно ненараховані та невиплачені при звільненні, тобто виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2017 року по 2019 рік, а не саме звільнення працівника.

Судом встановлено, що позивач протягом періоду з 2017 по 2019 рік додаткову відпустку, передбачену статтею 12 частиною 1 пунктом 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" для учасників бойових дій із збереженням грошового забезпечення строком 14 календарних днів на рік не використовував.

Відтак, суд зазначає, що позивач набув право на отримання грошової компенсації за таку невикористану додаткову відпустку, у зв`язку із звільненням зі служби. Однак, як встановлено судом, відповідач не провів з позивачем розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 12 частиною 1 пунктом 12 Закону України № 3551-XII, за 2017-2019 роки.

Законодавець не пов`язує право особи на отримання грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку з наявністю (відсутністю) відповідного звернення особи до командування частини.

Зважаючи на викладене, суд зазначає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зважаючи на викладене, суд зазначає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. З врахуванням наведеного, у даному випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення.

За правилами встановленими статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до статті 77 частини 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак суд враховує, що в даній справі обов`язок доказування правомірності своїх дій та прийнятого рішення покладено на відповідача. В той же час, відповідачем не доведено правомірності не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані чотирнадцять календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за вказаний період, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Відтак, позовні вимоги відповідають вимогам законодавства та встановленим судом обставинам справи, що підтверджені належними та допустимими доказами та, за наведених обставин, позов слід задовольнити.

Керуючись 242-246 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 року по 2019 рік.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

СуддяС.Є. Гаврилко