Справа № 640/28143/20
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2020-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

16 листопада 2020 року м. Київ № 640/28143/20

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Федорчук А.Б., ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами

за позовом ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

до прокурора першого відділу організації процесуального керівництва та

підтримання публічного звинувачення щодо організованої злочинності Офісу

Генерального прокурора Носенка Дениса Валерійовича (01001, м. Київ, вул.

Різницька, 13/15),

старшого слідчого ОВС ГСУ Нацполіції України підполковника поліції

Кириченка Дмитра Олександровича (01601, м. Київ, вул. Богомольця, 10),

старшого слідчого в ОВС Слідчого управління Головного управління

Національної поліції у місті Києві Гладкої Наталії Михайлівни (01601, м. Київ,

вул. Володимирська, 15),

слідчого судді Печерського районного суду міста Києва Батрин Олесі

Василівни (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15, каб. 313)

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до прокурора першого відділу організації процесуального керівництва та підтримання публічного звинувачення щодо організованої злочинності Офісу Генерального прокурора Носенка Дениса Валерійовича, старшого слідчого ОВС ГСУ Нацполіції України підполковника поліції Кириченка Дмитра Олександровича, старшого слідчого в ОВС Слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві Гладкої Наталії Михайлівни, слідчого судді Печерського районного суду міста Києва Батрин Олесі Василівни, у якому просить:

- провести службове розслідування, щодо службових осіб: старшого слідчого ОВС ГСУ Нацполіції України підполковника поліції ОСОБА_15, прокурора у кримінальному провадженні - прокурором першого відділу організації процесуального керівництва та підтримання публічного звинувачення щодо організованої злочинності Офісу Генерального прокурора ОСОБА_16., старший слідчий ОВС СУГУНП в місті Києві капітан поліції ОСОБА_17, старший слідчий ОВС ГСУ Нацполіції України підполковник ОСОБА_18, слідчий ОСОБА_19 старший інспектор з особливих доручень ОСОБА_2 , інспектор ОСОБА_3 (на фотокопії протоколу від 06 серпня 2020 року нечітко прописане прізвище), причетних до протиправних дій під час проведення оперативно-розшукуваних дій, проведення обшуку моє квартири за адресою по АДРЕСА_2 , надати правову оцінку ухвали Печерського районного суду міста Києва від 21 липня 2020року по справі № 757/30659/20-к слідчого судці Батрин О.В., яка надала дозвіл на проведення обшуку в моєму житлі за адресою по АДРЕСА_2 і яка прийнята без права оскарження незаконного призначення та проведення обшуку;

- встановити грубо порушені конституційні права позивача під час оперативно-розшукуваних дій, визнавши дії слідчих, прокурора та слідчого судді по справі № 757/30659/20-к протиправними та змусити їх відшкодувати завдану позивачу та його родині завдану моральну шкоду;

- зобов`язати Національну поліцію України відкрити та розслідувати кримінальне провадження і притягнути до кримінальної відповідальності, членів фактичного злочинного угрупування, шахраїв, посадових осіб: ТОВ «ФК Алькор Інвест» ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - продавця і покупця протиправного договору купівлі-продажу арештованого нерухомого майна від 21 вересня 2018 року, та скасування його, ТОВ «Меркурій Партнере» директора ОСОБА_6 , сфальшувавши протиправну експертну оцінку ринкової вартості оспорюваної квартири, навмисно занизивши її реальну вартість в 4, 5 рази; приватних нотаріусів КМНО: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ; ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які в якості держреєстраторів неодноразово втручалися по сфальшованим документам в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вносячи зміни про правовласника квартири за адресою по АДРЕСА_2 ; посадових осіб ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»- голови наглядової ради (на момент переуступки протиправної передачі прав вимоги 29- 30 листопада 2017 року) ОСОБА_12 та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» голови правління ОСОБА_14 (причасна до протиправної переуступки прав вимоги 29-30 листопада 2018 року) на оспорювану квартиру; керівника Адвокатського бюро «Юрій Забальський» ОСОБА_13, який безпосередньо керував силовим штурмом молодиками-рейдерами ТОВ «ФК Алькор Інвест»; за частиною 4 статті 190 КК України (Шахрайство здійснене в особливо великих розмірах або організованою групою), статгі 212 КК України (Ухилення від сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), статгі 364 (Зловживання владою або службовим становищем), статті 365 (Перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу), статті 358 (Підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів), частини 3 статті 3652 (Несанкціоновані дії з інформацією, яка оброблюється в електронно-обчислювальних машинах (комп`ютерах), автоматизованих системах, комп`ютерних мережах або зберігається на носіях такої інформації, вчинені особою, яка має право доступу до неї), частиною З статті 3652 (Зловживання повноваженнями особами, які надають публічні послуги) Кримінального кодексу України.

Ознайомившись з поданою заявою та доданими до неї матеріалами, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Суддя вважає, що наявні підстави для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, з огляду на такі обставини.

Позивач вважає проведення обшуку незаконним та таким, що проведений з грубими порушеннями КПК України, та як наслідок вважає, що наявні підстави для стягнення майнової шкоди та моральної шкоди.

Суддею встановлено, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21 липня 2020 року надано слідчим слідчої групи та прокурорам групи прокурорів у кримінальному провадженні №0006084 від 22 червня 2015 року дозвіл на проведення обшуку житла за адресою: АДРЕСА_2 , яке на праві приватної власності належить ОСОБА_4 з метою відшукання та вилучення речей, предметів та документів, що мають значення речових доказів у кримінальному провадженні.

На підставі вказаної ухвали проведено обшук, за результатами якого складено протокол обшуку.

Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з п. 2 ч. 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень"; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій, які він повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Слід звернути увагу, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий, однак, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ, необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, іншим суб`єктом при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій, для яких не встановлено іншого порядку судового провадження.

Завданнями кримінального провадження відповідно до частини першої статті 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 КПК України).

Пунктом 5 частини першої статті 3 КПК України досудове розслідування визначено як стадію кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Питання щодо проведення обшуку врегульовані ст.ст. 233-236 КПК України.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 року, №19-рп/2011, справа N 1-29/2011, в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

У Рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6рп/2001 роз`яснено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, встановленому згаданим вище Кодексом, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери. Із цього слідує, що органи дізнання, слідства та прокуратури під час здійснення ними досудового розслідування виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції. Такі дії не є способом реалізації посадовими особами органів прокуратури та досудового розслідування своїх владних управлінських функцій, а є наслідком виконання ними функцій, обумовлених завданнями кримінального судочинства.

Беручи до уваги положення ст.ст. 233-236 КПК України та зазначені вище висновки Конституційного Суду України, викладених у рішеннях від 14.12.2011 року №19-рп/2011, Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6рп/2001, суддя вважає, що проведення обшуку є процесуальною дією, порядок вчинення якої унормований положеннями кримінального процесуального законодавства і не може розглядатися як владна управлінська функція. Відповідач у цих правовідносинах діє не як суб`єкт владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, а як сторона кримінального провадження у розумінні КПК, що унеможливлює розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.

Отже, оскільки спір у цій справі виник у зв`язку з протиправними, на переконання позивача, діями посадових та службових осіб прокуратури та ОВС Слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві, вчинених у рамках кримінального провадження №0006084 від 22 червня 2015 року, перевірка правомірності таких діянь з огляду на положення пункту 2 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України знаходиться поза межами юрисдикції адміністративного суду, адже їх оскарження має здійснюватися у порядку, встановленому КПК України.

У частині першій статті 303 КПК України визначено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора можуть бути оскаржені на досудовому провадженні. Зі змісту цієї норми вбачається, що нею не передбачено права оскаржити на цій стадії дії слідчого або прокурора щодо проведення обшуку.

Згідно з частиною другою цієї статті скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Таким чином, скарги на рішення, дії, чи бездіяльність слідчого або прокурора, які не можуть бути оскаржені у порядку частини першої статті 303 КПК під час досудового розслідування, можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у порядку КПК.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.01.2019 по справі № 802/1335/17-а (провадження № 11-853апп18) зазначила, що з`ясування законності проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, яке не припинено, судом адміністративної юрисдикції здатне призвести до передчасного вирішення питань, які підлягають розв`язанню судом під час розгляду кримінальної справи по суті. Така ситуація може негативно відбитися на перебігу і результатах кримінального провадження з точки зору виконання його основних завдань. Встановлення правомірності/протиправності процесуальної дії в порядку адміністративного судочинства означатиме констатацію юридичного факту, який безпосередньо впливає на оцінку доказів, за межами встановленої кримінальним процесуальним законом процедури з порушенням закріпленої у статті 22 КПК засади змагальності. Адже наведена засада вимагає надання іншим учасникам процесу можливості під час судового розгляду кримінального провадження взяти участь у дослідженні доказів, висловити свої позиції й аргументи щодо їх оцінки, які були би сприйняті судом і одержали відповідь при прийнятті рішення з цих питань.

Право на звернення до суду не є абсолютним, а здійснюється на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур, та осіб, котрі вправі ініціювати їх вирішення. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу та самі по собі не є порушенням прав на справедливий судовий розгляд та ефективний засіб юридичного захисту, гарантованих статтями 6, 13 Конвенції про захист прав особи і основоположних свобод.

Регламентована у ст. 13 Конвенції гарантія, встановлює загальний фундаментальний принцип, відповідно до якого кожна людина і громадянин, які вважають порушеним своє право, визначене Конвенцією, повинні мати реальну можливість у межах національних правових процедур домогтися ретельної перевірки відповідних доводів компетентними органами, в разі їх підтвердження - констатації протиправності відповідних рішень, дій або бездіяльності представників держави, анулювання юридичних наслідків вищезазначених рішень або дій, припинення свавільного обмеження прав, за наявності підстав - також відшкодування шкоди і притягнення винних до відповідальності.

Визначення конкретних способів здійснення такої можливості є прерогативою національного законодавства, яке при регламентації юридично значущих дій завжди обмежує можливість їх вчинення певними правилами. Встановлення й застосування відповідних правил щодо реалізації прав на справедливий судовий розгляд та юридичний захист не суперечать вимогам статей 6, 13 Конвенції, якщо тільки вони не призводять до нівелювання самого змісту зазначених прав.

Із урахуванням зазначеного та обставина, що окремі з порушуваних особою питань не підлягають/не встановлений у національному законодавстві механізм оскарження у порядку судочинства відповідного виду, автоматично не свідчить про порушення права цієї особи за статтями 6, 13 ЄКПЛ і не дає підстав відносити спір до компетенції суду іншої юрисдикції, до предмета якої відповідні правовідносини не належать.

Принагідно зазначити, що будь-яке обґрунтовування при розгляді даних позовних вимог зводиться до надання оцінки діям слідчого з посиланням на норми КПК України, що виходить за межі повноважень суду адміністративної юрисдикції, визначені положеннями КАС України, а посилання лише на ту обставину, що оскільки приписами кримінального процесуального законодавства не врегульовано механізм оскарження дії/бездіяльності слідчого стороною, яка не є учасником кримінального провадження, не може легітимізувати розгляд нехарактерних адміністративній юстиції справ.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року в справі №826/12135/18.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі Zand v. Austria вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>. З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на зазначене, суддя приходить до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, у зв`язку з чим вказана справа підлягає розгляду в порядку кримінального провадження.

Керуючись статтями 170, 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя -

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі №640/28143/20 за позовом ОСОБА_1 до прокурора першого відділу організації процесуального керівництва та підтримання публічного звинувачення щодо організованої злочинності Офісу Генерального прокурора Носенка Дениса Валерійовича, старшого слідчого ОВС ГСУ Нацполіції України підполковника поліції Кириченка Дмитра Олександровича, старшого слідчого в ОВС Слідчого управління Головного управління Національної поліції у місті Києві Гладкої Наталії Михайлівни, слідчого судді Печерського районного суду міста Києва Батрин Олесі Василівни про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

2. Роз`яснити позивачу, що спір належить до юрисдикції місцевого загального суду та має розглядатися в порядку кримінального судочинства.

3. Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 КАС України ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та відповідно до ч. 4 ст. 170 КАС України може бути оскаржена у порядку, передбаченому ст.ст. 292-297 КАС України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.Б. Федорчук