Справа № 140/13625/20
Суддя: Мачульський Віктор Володимирович
Дата ухвалення: 2020-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2020 року ЛуцькСправа № 140/13625/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мачульського В.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу № З-5780/15-20-СГ від 27.08.2020 «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою»; зобов`язання затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом безоплатної передачі позивачу для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель, що перебувають у державній власності Старокошарівської сільської ради (Люблинецька територіальна громада) Ковельського району Волинської області, кадастровий номер :05:002:0615 (землі запасу сільськогосподарського призначення).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ГУ Держгеокадастру у Волинській області наказом №3-5780/15-20-СГ від 27.08.2020 «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою» фактично відмовив позивачу в затвердженні документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів Старокошарівської сільської ради (Люблинецька територіальна громада) Ковельського району, площею 2,00 га, кадастровий номер :05:002:0615 для ведення особистого селянського господарства з тих підстав, що відсутнє погодження Люблинецької об`єднаної територіальної громади про передачу у власність земельної ділянки. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки вона суперечить вимогам статті 186-1 Земельного кодексу України, якою встановлено вичерпний перелік підстав для відмови в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

З врахуванням наведеного просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 21.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та на підставі частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами (а.с.66).

Відповідач в поданому відзиві на позовну заяву №9-3-0.6-6734/2-20 від 05.10.2020 (а.с.68-74) позовні вимоги заперечив з тих підстав, що відповідно до пункту 3 розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 №60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» здійснення до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності під час передачі в користування (виключно шляхом проведення аукціонів) або у власність за погодженням з об`єднаними територіальними громадами (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Оскаржуваним наказом відповідача позивачу було відмовлено в затвердженні документації із землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у зв`язку з відсутністю погодження Люблинецької об`єднаної територіальної громади про передачу у власність земельної ділянки відповідно до пункту 3 розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 №60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад».

Вказане розпорядження не визнане неконституційним, а тому є обов`язковим до виконання на всій території України усіма суб`єктами суспільних відносин.

Разом з тим, до заяви зареєстрованої в системі електронного автоматизованого документообігу «ДОК ПРОФ Степ 3.0» від 20.08.2020 за № П-7344/0/94-20 додано Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку не засвідчений підписом та печаткою Державного кадастрового реєстратора.

Вважає, що відмова ГУ Держгеокадастру у Волинській області відповідає вимогам законодавства, а тому просив в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача у відповіді на відзив від 15.10.2020 не погодився з позицією відповідача, викладену у відзиві з підстав, аналогічних тим, що викладені у позовній заяві та просив позов задовольнити (а.с.78-82).

Відповідач у запереченні на відповідь на відзив №9-3-0.6-7119/2-20 від 22.10.2020 вважає доводи позивача безпідставними та просив у задоволенні позову відмовити повністю (а.с.85-88).

Дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, а також письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що в ході виготовлення проекту землеустрою, позивачем отримано погодження компетентного органу, яке відображено у Висновку експерта державної експертизи про розгляд документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства площею 0,6500 га від 22.05.2020 (а.с. 10).

Також земельну ділянку зареєстровано у Державному земельному кадастрі з присвоєнням кадастрового номера :05:002:0615 (а.с. 8).

18.08.2020 ОСОБА_1 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Волинській області із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надати у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,6500 га, кадастровий номер :05:002:0615 за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за межами населених пунктів Старокошарівської сільської ради Ковельського району із земель державної власності. До заяви додав копію документації із землеустрою та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.75).

ГУ Держгеокадастру у Волинській області наказом №3-5780/15-20-СГ від 27.08.2020 «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою» відмовило ОСОБА_1 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у зв`язку з відсутністю погодження Люблинецької об`єднаної територіальної громади про передачу у власність земельної ділянки відповідно до пункту 3 розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 №60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» а також до заяви зареєстрованої в системі електронного автоматизованого документообігу «ДОК ПРОФ Степ 3.0» від 20.08.2020 №П-7344/0/94-20 прикладено Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку який не засвідчений підписом та печаткою Державного кадастрового реєстратора (а.с.7, 76).

Не погодившись з такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частинами першою та третьою статті 22 Земельного кодексу України передбачено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до частин першої-третьої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з частинами восьмою-десятою статті 118 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому з вищенаведених норм Земельного кодексу України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи, у визначених законом випадках, та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норми статті 118 Земельного кодексу України не містять. Також чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 1640/2594/18.

Частинами першою, шостою статті 186-1 Земельного кодексу України, передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються та затверджуються в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають:

1) завдання на розроблення проекту землеустрою;

2) пояснювальну записку;

3) копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності);

4) рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом);

5) письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду;

6) довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями;

7) матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки);

8) відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки);

9) копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухомого майна для об`єктів будівництва III - V категорії складності, які розташовані на земельній ділянці;

10) розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом);

11) розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом);

12) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки);

13) акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки);

14) перелік обмежень у використанні земельних ділянок;

15) викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки);

16) кадастровий план земельної ділянки;

17) матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки);

18) матеріали погодження проекту землеустрою.

Аналізуючи вищенаведене, суд зазначає, що перелік документів, які повинен подати заявник, визначений законом і вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені законом, забороняється; підстави відмови у затвердженні проекту землеустрою, є вичерпними.

Як слідує з матеріалів справи, поданий позивачем проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погоджений згідно висновку експерта державної експертизи Григоренко А.І.від 22.05.2020.

На зазначену вище земельну ділянку площею 0,6500 га присвоєний кадастровий номер :05:002:0615, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з Державного земельного кадастру № НВ-020 від 15.06.2020.

Отже, при здійсненні державної реєстрації та внесення відомостей в Державний земельний кадастр, Державний кадастровий реєстратор, як уповноважена посадова особа ГУ Держгеокадастру у Волинській області, здійснила перевірку документів (проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки) на предмет відповідності вимогам законодавства та здійснив державну реєстрацію земельної ділянки.

Відтак, на думку суду, позивач подав у встановленому законом порядку вичерпний, належним чином погоджений, перелік необхідних документів для прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у власність.

При цьому, однією з підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою є відсутність погодження відсутність погодження Люблинецької об`єднаної територіальної громади на передачу зазначеної земельної ділянки.

З приводу цього, суд зазначає, що розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 № 60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» вимагає отримання погодження об`єднаних територіальних громад (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Проте, неотримання такого погодження не може бути підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою, оскільки це суперечитиме статті 118 Земельного кодексу України.

Також суд зазначає, що відповідно до Закону України «Про Кабінет Міністрів України» розпорядження є актом Кабінету Міністрів України, який видається з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань, а тому посилання на такі документи як на підставу для унормування порядку отримання позиції органу місцевого самоврядування щодо проекту землеустрою є необґрунтованими.

Положення Земельного кодексу України забороняє вимагати інших погоджень проекту землеустрою, ніж встановлені відповідними статтями Земельного кодексу України, відтак відповідачем протиправно, з підстав, які не передбачені чинним законодавством, відмовлено в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

За таких обставин позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу від 27.08.2020 №З-5780/15-20-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою» є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом безоплатної передачі позивачу для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель, що перебувають у державній власності Старокошарівської сільської ради (Люблинецька територіальна громада) Ковельського району Волинської області, кадастровий номер :05:002:0615 (землі запасу сільськогосподарського призначення), суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 4 статті 122 ЗК України центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам надано повноваження щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб. Вказане повноваження кореспондується з положеннями частини 7 статті 118 ЗК України, яка встановлює порядок розгляду таких клопотань уповноваженим органом.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії», в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Згідно з нормами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у відповідності до положень статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що належним та ефективним способом захисту прав, свобод та інтересів позивача, в даному випадку, є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 18.08.2020 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки шляхом безоплатної передачі у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 0,6500 га, кадастровий номер :05:002:0615 за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за межами населених пунктів Старокошарівської сільської ради (Люблинецька територіальна громада) Ковельського району Волинської області, із земель державної власності, з урахуванням висновків суду.

А відтак позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки у власність шляхом безоплатної передачі її позивачу для ведення особистого селянського господарства задоволенню не підлягають.

Також суд звертає увагу сторін, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, №4241/03, від 28.10.2010).

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як слідує з матеріалів справи при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 840,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №5470079 від 16.09.2020 (а.с. 6), та який був зарахований до спеціального фонду державного бюджету України.

Отже, за рахунок бюджетних асигнувань ГУ Держгеокадастру у Волинській області підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір в розмірі 840,80 грн.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Земельного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №3-5780/15-20-СГ від 27.08.2020 «Про відмову у затвердженні проекту із землеустрою».

Зобов`язати Головне управління Держгеокодастру у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.08.2020 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки шляхом безоплатної передачі у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 0,6500 га, кадастровий номер :05:002:0615 за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться за межами населених пунктів Старокошарівської сільської ради (Люблинецька територіальна громада) Ковельського району Волинської області, із земель державної власності, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокодастру у Волинській області (43021, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Винниченка, будинок 67, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Головуючий

Суддя В.В. Мачульський