Справа № 420/4873/20
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2020-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4873/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 листопада 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхтенко Л.Р., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ) до Азово-Чорноморського регіонального відділення Державної прикордонної служби України (, місцезнаходження: 73003, м. Херсон, вул. Гошкевича, 11а) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 09 червня 2020 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ) до Азово-Чорноморського регіонального відділення Державної прикордонної служби України (, місцезнаходження: 73003, м. Херсон, вул. Гошкевича, 11а), в якій позивач просив:

- Визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення з 03.05.2017 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби;

- Зобов`язати виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 2016 року по 2017 рік;

- Зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.05.2017 року по день постановлення рішення.

Ухвалою від 11 червня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач проходив військову службу в Азово-Чорноморському регіональному відділенні Державної прикордонної служби України та звільнений у запас за п. а ч. 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» наказом №140-ос від 22.04.2017 року та з 03 травня 2017 року виключений зі списків особового складу.

Так, позивач зазначив, що на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з позивачем розрахунків щодо індексації грошового забезпечення, а саме: не був проведений розрахунок та не виплачено кошти на момент виключення позивача зі списків військової частини та не виплачено індексацію грошового забезпечення.

Позивач зазначив, що враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити ці норми на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

До суду 26 червня 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що відповідач в період з 2016 року по 2017 рік не здійснював нарахування та виплату індексації грошового забезпечення в повному обсязі, у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань, затверджених кошторисом та штатним розписом.

Також, відповідач зазначив, що норми КЗпП не поширюються на правовідносини щодо проходження військової служби, військовослужбовці не є працівниками відповідно до чинного трудового законодавства, а тому застосування ст. 117 КЗпП є безпідставним.

Крім того, на думку відповідача, індексація грошового забезпечення військовослужбовців не входить до складу грошового забезпечення, на яке мав право позивач на день виключення зі списків особового складу, а відповідно, не входить до поняття «Оплата праці» у розумінні ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Також відповідач зазначив, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні суми був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні, та серед іншого, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого вказаною статтею кодексу, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Позивачем надано відповідь на відзив (вхід. № 28274/20 від 21.07.2020 року), відповідно до якої позивач наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідачем, у свою чергу, надано заперечення на відповідь на відзив (вхід. № ЕП/11243/20 від 23.07.2020 року), відповідно до яких відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначивши, що 25 червня 2020 року вже виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення за відповідні роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.05.2017 року в сумі 1662, 49 грн. Також у запереченнях відповідач зазначив, що сума індексації грошового забезпечення за період з червня 2016 року по 04 травня 2017 року становить 1662, 49 грн., що у 269 разів менше ніж сума середнього заробітку обчислена за показником за час затримки її виплати при звільненні (448307, 49 грн.), що є очевидно неспівмірним. Так, на думку відповідача, істотність індексації грошового забезпечення в порівнянні з середнім заробітком за час затримки складає 0, 38 %. Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотної частки 0, 38 % складає 1703, 56 грн. (448307, 55 грн. (390, 51 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 1148 (дні затримки розрахунку при звільненні) х 0, 38 % = 1703, 56 грн.). Отже, з урахуванням принципу справедливості та співмірності відповідачем може бути виплачений позивачу, але не більше ніж у розмірі 1073, 56 грн.

Також, на думку відповідача, позивач пропустив строк звернення до суду і не зазначив, об`єктивні причини, які йому перешкоджали вчасно звернутись до суду з позовом.

Також, до суду 21 липня 2020 року від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій позивач просив:

- Визнати протиправною бездіяльність щодо не проведення з 03.05.2017 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби;

- Зобов`язати нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.05.2017 року по 26.06.2020 року, яка прийнята судом до провадження.

Заява про уточнення позовних вимог обґрунтована позивачем тим, що 26 червня 2020 року була здійснена позивачу виплата індексації грошового забезпечення.

Ухвалою від 23 липня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі у порядку п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Ухвалою від 23 липня 2020 року розгляд справи № 420/4873/20 продовжено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 15 вересня 2020 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 21 жовтня 2020 року.

Ухвалою, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання 13 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 09 листопада 2020 року на 12 годину 30 хвилин.

Позивач на відкрите судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином та завчасно, про що свідчить розписка, до суду 09 листопада 2020 року (вхід. № 47225/20) від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторін.

Представник відповідача на відкрите судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином та завчасно, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З цих підстав, суд постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання від 09 листопада 2020 року, про продовження розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 (а.с.11).

Відповідно до Витягу із наказу Начальника Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 06 червня 2016 року №198-ос «По особовому складу» зараховано до списків особового складу та всіх видів забезпечення по регіональному управлінню капітана юстиції ОСОБА_1 (а.с.99).

Відповідно до Витягу із наказу Начальника Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 22 квітня 2017 року №140-ос «По особовому складу» припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби за пунктом «а» (у зв`язку з закінченням строку контракту) частини 6 статті 26 Закону з урахуванням підпункту «ї» капітана юстиції ОСОБА_1 (а.с.10).

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Витягу із наказу Начальника Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 03 травня 2017 року №154-ос «По особовому складу» виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по регіональному управлінню капітана юстиції ОСОБА_1 (а.с.100-101).

Також суд встановив, що позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату індексації грошового забезпечення, яке надійшло до управління 15 квітня 2020 року та листом від 30.04.2020 року вих. № 11/К-19 Азово-Чорноморське регіональне управління Державної прикордонної служби України повідомило позивача про те, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 03 травня 2017 року буде здійснена невідкладно після надходження асигнувань та надано довідку-розрахунок нарахованої та невиплаченої індексації за базовий місяць листопад 2015 року за період червень 2016 року по травень 2017 року в сумі 1687, 81 грн. (а.с.13-14).

В ході судового розгляду справи, відповідачем було виплачено позивачу нараховану індексацію грошового забезпечення в сумі 1662, 49 грн., за виключенням нарахованого військового збору в сумі 25, 32 грн., призначення платежу за зверненням № К-19, що підтверджено платіжним дорученням №1865 від 25 червня 2020 року (а.с. 53).

Однак, позивачу не було виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.05.2017 року по 26.06.2020 року.

Судом досліджено довідку про середньоденне грошове забезпечення для розрахунку виплат на випадок безробіття за період з червень 2016 року по травень 2017 року, видана ОСОБА_1 від 28.04.2017 року № 30 (а.с. 127).

Проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та встановлені судом факти та обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ), військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 цього Закону, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. Порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим відповідними спеціальними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку при звільненні і відповідальності роботодавців за несвоєчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Тому суд доходить висновку, що доводи відповідача, щодо не застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України, є безпідставними та не ґрунтуються на приписах норм права.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Сторонами не заперечується, що у день звільнення позивача, йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення за 2016-2017 роки.

Відповідно до частин другої-третьої ст. 9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 1282-ХІІ).

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до статей 4, 6 Закону № 1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій, яка є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, а тому є частиною грошового забезпечення.

Суд встановив, що у день звільнення позивача з військової служби, йому не була виплачена індексація грошового забезпечення за 2016 -2017 роки, а отже не проведений остаточний розрахунок при звільненні.

Тому, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення 03 травня 2017 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби ОСОБА_1 є правомірними та належать задоволенню.

Також враховуючи вищевикладені норми права, суд доходить висновку, що при затримки у виплаті індексації грошового забезпечення при звільненні, мають бути застосовані приписи ст. 117 КЗпП України.

Однак, статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Оцінюючи конкретні обставини у цій справі, суд виходить із такого.

Так, матеріалами справи підтверджено, що наказом Начальника Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 03 травня 2017 року №154-ос «По особовому складу» виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення по регіональному управлінню капітана юстиції ОСОБА_1 з 03 травня 2017 року (а.с.100-101). У день звільнення позивачу не виплачено індексацію грошового забезпечення за 2016 -2017 роки.

Однак, суд враховує, що у день звільнення та у стислі строки після звільнення позивачем не було подано заяви до відповідача про проведення з ним неповного розрахунку при звільненні.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату індексації грошового забезпечення у квітні 2020 року, на яке листом від 30.04.2020 року вих. № 11/К-19 Азово-Чорноморське регіональне управління Державної прикордонної служби України повідомило позивача про те, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 03 травня 2017 року буде здійснена невідкладно після надходження асигнувань та надано довідку-розрахунок нарахованої та невиплаченої індексації за базовий місяць листопад 2015 року за період червень 2016 року по травень 2017 року в сумі 1687,81 грн. (а.с.13-14).

Тобто матеріалами справи підтверджено, що одразу після звернення позивача, відповідачем було здійснено нарахування індексації грошового забезпечення.

Також матеріалами справи підтверджено, що 25 червня 2020 року відповідачем було виплачено позивачу нараховану індексацію грошового забезпечення в сумі 1662, 49 грн., за виключенням нарахованого військового збору в сумі 25, 32 грн., призначення платежу за зверненням № К-19, що підтверджено платіжним дорученням №1865 від 25 червня 2020 року (а.с. 53).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що питання щодо виплати індексації грошового забезпечення за 2016 рік- травень 2017 року виникло у позивача у квітні 2020 року, у зв`язку з чим він звернувся до відповідача з відповідним листом.

Отримання нарахованої індексації грошового забезпечення за 2016 рік-травень 2017 року стало підставою для вимоги для нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У запереченнях відповідач зазначив, що сума індексації грошового забезпечення за період з червня 2016 року по 04 травня 2017 року становить 1662, 49 грн., що у 269 разів менше ніж сума середнього заробітку обчислена за показником за час затримки її виплати при звільненні (448307, 49 грн.), що є очевидно неспівмірним.

Оцінюючи дані обставини по справі за критеріями визначеними, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, суд вважає, що розмір відшкодування середнього заробітку у повному обсязі за період затримки виплати індексації грошового забезпечення в сумі 1662, 49 грн. є неспівмірними. У цій справі має істотне значення ті обставини, що позивач не звернувся у стислі строки до відповідача із заявою про виплату індексації грошового забезпечення.

Тому, суд погоджується з позицією відповідача, що сума індексації грошового забезпечення за період з червня 2016 року по 04 травня 2017 року становить 1662, 49 грн., що у 269 разів менше ніж сума середнього заробітку обчислена за показником за час затримки її виплати при звільненні (448307, 49 грн.), що є очевидно неспівмірним.

На думку відповідача, істотність індексації грошового забезпечення в порівнянні з середнім заробітком за час затримки складає 0, 38 %.

Таким чином, на думку відповідача, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотної частки 0, 38 % складає 1703, 56 грн. (448307, 55 грн. (390, 51 грн. (середньоденне грошове забезпечення) х 1148 (дні затримки розрахунку при звільненні) х 0, 38 % = 1703, 56 грн.). Отже, з урахуванням принципу справедливості та співмірності відповідач зазначив у запереченнях на відповідь на відзив, що позивачу середній заробіток може бути виплачений, але не більше ніж у розмірі 1703, 56 грн.

У свою чергу, суд зазначає, що позивачем не наведені свої доводи та заперечення щодо вказаного розрахунку середнього заробітку та не обґрунтовано співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Оцінюючи надані докази кожний окремо та у сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за період з 03.05.2017 року по 26.06.2020 року належать задоволенню частково шляхом зобов`язання нарахувати та виплатити відшкодування за час затримки остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби за період з 04 травня 2017 року по 24 червня 2020 року в сумі 1703, 56 грн.

В решті позовних вимог щодо зобов`язання нарахувати середній заробіток за 03 травня 05.2017 та 25-26 червня 2020 року, та у розмірі середнього заробітку, суд доходить висновку, що слід відмовити, оскільки відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України треба розраховувати з дня, наступного за днем, коли роботодавець мав здійснити розрахунок з працівником, до дня, що передує усуненню порушення.

Також позивачем не наведено доказів щодо виплати середнього заробітку за весь період затримки у повному розмірі, у свою чергу, відповідачем обґрунтовані доводи щодо зменшення розміру відшкодування за затримку у здійсненні остаточного розрахунку при звільненні, тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

У свою чергу, суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску строку звернення до суду, оскільки згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як зазначено вище, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою. Однак, суд враховує, що звернення працівника про стягнення відшкодування пов`язане з порушенням законодавства про оплату праці, а відповідно до статті 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем в ході судового розгляду справи частково доведено правомірності свої дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, відсутні докази понесення ним інших судових витрат, та відсутні витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз, жодні витрати не належать стягненню з відповідача та компенсації за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України.

Керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ) до Азово-Чорноморського регіонального відділення Державної прикордонної служби України (, місцезнаходження: 73003, м. Херсон, вул. Гошкевича, 11а) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Азово-Чорноморського регіонального відділення Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , місцезнаходження: 73003, м. Херсон, вул. Гошкевича, 11а) щодо не проведення 03 травня 2017 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ).

Зобов`язати Азово-Чорноморського регіонального відділення Державної прикордонної служби України (, місцезнаходження: 73003, м. Херсон, вул. Гошкевича, 11а) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ) розмір відшкодування за час затримки остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби за період з 04 травня 2017 року по 24 червня 2020 року в сумі 1703, 56 грн. (одна тисяча сімсот три гривні, 56 копійки).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.15.5 п. 15 ч.1 Перехідних положень КАС України, з урахування п. 3 Розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.