Справа № 640/24919/19
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2020-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Оксененка О.М., Аліменка В.О., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центрокредит" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центрокредит" до Національного банку України про визнання протиправним та скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ

Товариство з обмеженою відповідальністю "Центрокредит" (далі - ТОВ "Центрокредит") звернулось до суду з позовом, у якому просило:

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) № 2343 від 21.11.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що розпорядження Нацкомісії прийнято в результаті неправильного застосування суб`єктом владних повноважень норм матеріального права, з перевищенням повноважень, визначених Конституцією та Законами України, в зв`язку із чим є протиправним та підлягає скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ "Центрокредит", посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Скаржник вказує на те, що висновки суду першої інстанції є неообгрунтованими, оскільки на виконання вимог Нацкомфінпослуг позивачем надано інформацію про кредитні договори станом на 30.09.2019, якими, зокрема, передбачено, що нарахування пені здійснюється з урахуванням п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року замінено у порядку процесуального правонаступництва відповідача у справі з Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на Національний банк України.

Національним банком України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Також відповідачем звернуто увагу на те, що недотримання позивачем вимог ліцензійних умов та законодавства про фінансові послуги при наданні фінансових послуг і порушення у зв`язку з цим прав споживачів стало підставою для застосування до позивача Нацкомфінпослуг, як регулятором, заходу впливу у вигляді оскаржуваного розпорядження, яке відповідає вимогам закону.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Нацкомфінпослуг винесено вимогу від 27.09.2019 № 21312/16-8 стосовно ТОВ "Центрокредит" про надання документів та відомостей щодо договорів, за якими позичальники прострочили виконання зобов`язань (повернення кредиту та сплати відсотків).

На виконання вказаної вимоги, позивачем листом № 339 від 17.10.2019 до Нацкомфінпослуг надано довідку щодо договорів, за якими позичальники прострочили виконання умов договору станом на 30.09.2019.

Відповідно до вказаного листа, під час укладання прострочених договорів, зазначених в Реєстрі, діяли Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ "Центрокредит" та Примірний договір про надання кредиту ТОВ "Центрокредит", затверджений наказом № 5 від 12.02.2019.

За результатами аналізу наданої інформації (співставлення сукупної суми наданого кредиту (колонка 4 Реєстру) та нарахованих процентів за користування кредитом (колонка 11 Реєстру) із сукупною сумою нарахованих процентів за прострочення кредиту (колонка 12) та нарахованої пені (колонка 14 Реєстру), встановлено, що позивачем за договорами, за невиконання споживачами зобов`язань нараховано до сплати непропорційно велику суму компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції), що є порушенням пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", відповідно до якого, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно вели кої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Відтак, Нацкомфінпослуг дійшло висновку, що TOB "Центрокредит" допустило порушення вимог законодавства про фінансові послуги, а саме:

- ч. 2 ст. 2 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон № 2664-III), яка встановлює, що фінансові установи в Україні діють відповідно до цього Закону з урахуванням норм законів України, які встановлюють особливості їх діяльності;

- п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (далі - Закон № 1023-XII), яка встановлює, що несправедливими є, зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 відсотків продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

31.10.2019 складено акт про правопорушення на ринку фінансових послуг № 1811/15-4/15.

21.11.2019 Нацкомфінпослуг розглянуто справу про порушення ТОВ "Центрокредит" на ринку фінансових послуг та винесено розпорядження № 2343, яким зобов`язано позивача усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити Нацкомфінпослуг про усунення порушень з наданням підтверджуючих документів у термін до 21.12.2019.

Вважаючи вказане рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів, оцінюючи обгрунтованість висновків суду першої інстанції та доводи апелянта зазначає наступне.

Згідно абз. 4 ч. 1 ст. 21 Закону № 2664-III державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо інших ринків фінансових послуг - національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Відповідно до пункту 2, 3 частини першої статті 27 Закону № 2664-III основними завданнями національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, є: здійснення державного регулювання та нагляду за наданням фінансових послуг та додержанням законодавства у цій сфері; захист прав споживачів фінансових послуг шляхом застосування у межах своїх повноважень заходів впливу з метою запобігання і припинення порушень законодавства на ринку фінансових послуг.

Приписами ч. 1 ст. 28 Закону № 2664-III, зокрема, передбачено, що Нацкомфінпослуг проводить самостійно чи разом з іншими державними органами перевірку діяльності учасників ринків фінансових послуг (крім споживачів фінансових послуг), а також інших юридичних осіб та фізичних осіб, які здійснюють діяльність з надання фінансових послуг, для якої законом встановлені вимоги щодо одержання ліцензії та/або реєстрації, без відповідної ліцензії та/або реєстрації; у разі порушення законодавства про фінансові послуги, нормативно-правових актів національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу та накладає адміністративні стягнення.

Відповідно до ст. 39 Закону № 2664-III у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону.

Нацкомфінпослуг обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів.

Частиною 1, 2 ст. 18 Закону № 1023-XII визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Пунктом 5 частини 3 ст. 18 Закону № 1023-XII встановлено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Приписами ст. 39 Закону № 2664-III передбачено, що передумовою застосування заходів впливу є встановлення обставин, які свідчать про допущення учасником ринку порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 913 затверджено Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) (далі - Ліцензійні умови), якими встановлений вичерпний перелік вимог, обов`язкових для виконання фінансовою установою - ліцензіатом, тобто позивачем.

Ліцензійними умовами передбачено, що:

- надання коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, є фінансовою послугою, якщо така послуга надана на підставі кредитного договору або іншого договору, який має всі ознаки кредитного договору, визначені статтею 1054 Цивільного кодексу України (пункт 8 Ліцензійних умов);

- фінансова установа зобов`язана надавати фінансові послуги на підставі договору, який відповідає вимогам статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", статей 11 і 18 Закону України "Про захист прав споживачів", статті 1056-1 Цивільного кодексу України, інших законів з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг, вимогам до договорів про надання фінансових послуг фізичним особам, визначеним Нацкомфінпослуг, та положенням внутрішніх правил надання фінансових послуг фінансовою установою. Якщо відповідно до вимог законодавства додатком до внутрішніх правил надання фінансових послуг є типовий договір, договори з надання фінансових послуг, що укладаються фінансовою установою, повинні відповідати такому типовому договору (пункт 24 Ліцензійних умов).

Як зазначалось вище, відповідачем прийнято оскаржуване розпорядження за порушення ТОВ "Центрокредит" при наданні фінансової послуги прав 2905 споживачів фінансових послуг, що призвело до нарахування споживачам безпідставних сум неустойки та компенсацій.

Розпорядженням встановлено, що позивачем нараховано сукупну суму неустойки (штраф, пеня) за порушення зобов`язань споживачами за договорами про споживчий кредит, яка перевищує половину суми, одержаної споживачами за такими договорами (згідно Додатку 1 до Акту), чим порушено вимоги законодавства про фінансові послуги, а саме ч. 2 ст. 2 Закону № 2664-III та ст. 21 Закону України "Про споживче кредитування".

Також встановлено, що позивачем нараховано споживачам фінансових послуг непропорційно велику суму компенсації (понад 50 % вартості продукції) за невиконання зобов`язань за кредитними договорами (згідно Додатку 2 до Акту), чим порушено законодавство про фінансові послуги, а саме ч. 2 ст. 2 Закону № 2664-III та п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-XII.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що зазначена правова позиція була неодноразово висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах: від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц.

Вказані обставини в сукупності свідчать про обгрунтованість висновків суду першої інстанції, який вказав, що не дотримання позивачем вимог ліцензійних умов та законодавства про фінансові послуги при наданні фінансових послуг і порушення у зв`язку з цим прав споживачів і стало підставою для застосування до позивача Нацкомфінпослуг, як регулятором, заходу впливу у вигляді оскаржуваного розпорядження.

Суд апеляційної інстанції зазначає про безпідставність доводів апелянта, позаяк вони зводяться до посилань на положення Цивільного кодексу України, зокрема, ст.ст. 526, 625, 1049, 1050, якими, зокрема, встановлено порядок надання позики (кредиту) та відповідальність за невиконання зобов`язань позичальником. Разом з тим, такі твердження ТОВ "Центрокредит" жодним чином не спростовують факт порушення останнім п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону № 1023-XII та встановлення в умовах договорів вимог про сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50 відсотків продукції) у разі невиконання зобов`язань за договором.

Не є належним доказом обґрунтованості вимог позивача посилання в апеляційній скарзі на пункт 4.3 примірного договору про надання кредиту, затвердженого наказом ТОВ "Центрокредит" від 13.02.2019, яким, серед іншого, встановлено нарахування «пені у розмірі ___%», та зазначено, що «граничний розмір загальної суми пені за даним Договором у разі невиконання Позичальником зобов`язань становить ___ гривень ___ копійок», позаяк такі умови жодним чином не спростовують вищевикладених висновків та не свідчать про позбавлення позивача можливості на підставі такого договору нарахувати непропорційну велику суму компенсації (понад 50 відсотків продукції) у разі невиконання зобов`язань за договором.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно вказав, що Нацкомфінпослуг доведено правомірність дій щодо прийняття оскаржуваного розпорядження. Натомість ТОВ "Центрокредит" не спростовано факт порушення ліцензійних вимог та Законів № 2664-III та № 1023-XII в межах спірних правовідносин.

З огляду на наведені правові норми та фактичні обставини справи слід погодитись з висновком суду попередньої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Центрокредит" залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

Суддя О.М.Оксененко

Суддя В.О.Аліменко