Справа № 826/12680/18
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2020-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Шурка О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Асстра-Україна» до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Асстра-Україна» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просило: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 16.05.2018 №2, прийняте Головним управлінням ДФС у м. Києві.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення складене з порушенням норм чинного законодавства України за відсутності вини позивача.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 16.05.2018 року №2, прийняте Головним управлінням ДФС у м. Києві.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної податкової служби у місті Києві, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що незважаючи на те, що діяльність ТОВ «Асстра Україні» є діяльністю експедитора, та така діяльність здійснюється за рахунок та на користь суб`єкта, якого він представляє, відтак витрати та доходи, пов`язані з придбанням та продажем експедиторських послуг, не є витратами та доходами ТОВ «Асстра Україна», та підлягають виключенню зі складу витрат та доходів операційної діяльності.

Як наслідок, наявні підстави для застосування до позивача штрафних санкцій у відповідності до статті 123.1 статті 123 Податкового кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що курсова різниця не є платежем та не є надходженням згідно з правилами бухгалтерського обліку.

У даному випадку, курсова різниця є різницею між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Окрім того, позивач звертає увагу на те, що договори про надання транспортних послуг не належать до договорів комерційного посередництва, відтак не можуть виникати наслідки, передбачені пунктами П(С)БО 16 «Витрати» та П(С)БО 15 «Дохід».

Крім того, у апеляційній скарзі Головне управління Державної податкової служби у місті Києві просить замінити відповідача - Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві на Головне управління Державної податкової служби у місті Києві.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» реорганізовано Головне управління ДФС у м. Києві шляхом його приєднання до Головного управління ДПС у м. Києві.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Питання Державної податкової служби» від 21 серпня 2019 року № 682-р Кабінет Міністрів України погодився з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06 березня 2019 року №227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини першої статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає клопотання апелянта таким, що підлягає задоволенню, тому слід замінити сторону - Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві на його правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.04.2018 за результатами планової виїзної перевірки ТОВ «Асстра Україна» з питань дотримання вимог податкового, валютного та законодавства з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 Головним управлінням ДФС у м. Києві складено Акт перевірки №231/26-15-14-02-03/32493177.

На підставі висновків Акту перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 16.05.2018 №2 яким, посилаючись на порушення позивачем підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, пунктів 6 та 9.1 П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 р. №318 та пункту 6.2. Положення (Стандарту) бухгалтерського обліку № 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290, контролюючий орган збільшив суму грошового зобов`язання за податком на прибуток на суму в розмірі 573 565,00 грн., а також застосував штрафні санкції у розмірі 13 336,00 грн. на підставі пункту 86.7 статті 86, пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України.

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки положеннями Податкового кодексу України не встановлено жодних вимог та обмежень щодо обліку для цілей оподаткування від`ємних чи позитивних курсових різниць, які виникають у результаті переоцінки вираженого в іноземній валюті зобов`язання платника у рамках діяльності, спрямованої на одержання доходу, тому суд вбачає правомірним віднесення платником податків до інших операційних витрат та інших операційних доходів, відповідно, від`ємного та позитивного значення курсових різниць, відтак у діях позивача відсутня вина у скоєнні правопорушення, передбаченого підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, та пункту 86.7 статті 86, пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України врегульовує відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпунктів 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Платники податку, які відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.

Пунктами 6, 7 П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, встановлено, що витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.

Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Пунктом 7 Положення (Стандарту) бухгалтерського обліку № 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 встановлено, що визнані доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами: дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи. До складу інших операційних доходів включаються суми інших доходів від операційної діяльності підприємства, крім чистого доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), зокрема: дохід від операційної оренди активів; дохід від операційних курсових різниць; відшкодування раніше списаних активів; дохід від роялті, відсотків, отриманих на залишки коштів на поточних рахунках в банках, дохід від реалізації оборотних активів (крім фінансових інвестицій), необоротних активів, утримуваних для продажу, та групи вибуття тощо.

Згідно з пунктом 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 витрати відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань.

Пунктом 9 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 визначено, що не визнаються витратами й не включаються до звіту про фінансові результати: платежі за договорами комісії, агентськими угодами та іншими аналогічними договорами на користь комітента, принципала тощо; попередня (авансова) оплата запасів, робіт, послуг; погашення одержаних позик; інші зменшення активів або збільшення зобов`язань, що не відповідають ознакам, наведеним у пункті 6 цього Положення (стандарту); витрати, які відображаються зменшенням власного капіталу відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; балансова вартість валюти.

Згідно з пунктом 20 вказаного Положення втрати від операційної курсової різниці (тобто від зміни курсу валюти за операціями, активами і зобов`язаннями, що пов`язані з операційною діяльністю підприємства) включаються до інших операційних витрат.

Отже, Положенням (Стандартом) бухгалтерського обліку № 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 та Положенням (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 чітко встановлено обов`язковість віднесення операційних курсових різниць до складу інших операційних витрат та до інших операційних доходів (від`ємні та позитивні курсові різниці відповідно).

Відповідно до пункту 4 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 21 «Вплив змін валютних курсів», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 10.08.2000 №193 курсова різниця - різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах; монетарні статті - статті балансу про грошові кошти, а також про такі активи й зобов`язання, які будуть отримані або сплачені у фіксованій (або визначеній) сумі грошей або їх еквівалентів; немонетарні статті - статті інші, ніж монетарні статті балансу; операція в іноземній валюті - господарська операція, вартість якої визначена в іноземній валюті або яка потребує розрахунків в іноземній валюті.

Згідно абзацу 1 пункту вказаного Положення визначення курсових різниць за монетарними статтями в іноземній валюті проводиться на дату балансу, а також на дату здійснення господарської операції в її межах або за всією статтею (відповідно до облікової політики).

Абзацом 2 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 21 «Вплив змін валютних курсів», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 10.08.2000 №193 встановлено, що курсові різниці від перерахунку грошових коштів в іноземній валюті та інших монетарних статей про операційну діяльність відображаються у складі інших операційних доходів (витрат).

Пунктом 3 розділу І Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73 операційна діяльність - це основна діяльність підприємства, яка пов`язана з виробництвом і реалізацією продукції (робіт, послуг), забезпечує основну частку доходу і є головною метою створення підприємства.

Відповідно до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої Наказом Мінфіну від 30.11.1999 №291 облік втрат за активами й зобов`язаннями операційної діяльності підприємства від зміни курсу гривні до іноземної валюти ведеться на субрахунку 945 «Витрати від операційної курсової різниці». На субрахунку 714 «Дохід від операційної курсової різниці» узагальнюється інформація про доходи від курсових різниць за активами й зобов`язаннями підприємства - пов`язаними з операційною діяльністю підприємства.

Згідно пунктом 3.10 Методичних рекомендацій щодо заповнення форм фінансової звітності, затверджених Наказом Міністерства фінансів України від 28.03.2013 № 433, у статті «Інші операційні доходи» відображаються суми інших доходів від операційної діяльності підприємства, крім чистого доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг): дохід від операційної оренди активів; дохід від операційних курсових різниць; відшкодування раніше списаних активів; дохід від роялті, відсотків, отриманих на залишки коштів на поточних рахунках в банках, дохід від реалізації оборотних активів (крім фінансових інвестицій), необоротних активів, утримуваних для продажу, та групи вибуття, дохід від списання кредиторської заборгованості, одержані штрафи, пені, неустойки тощо.

У відповідності до пункту 3.13 вказаних Рекомендацій у статті «Інші операційні витрати» відображаються собівартість реалізованих виробничих запасів, необоротних активів, утримуваних для продажу, та групи вибуття; відрахування на створення резерву сумнівних боргів і суми списаної безнадійної дебіторської заборгованості відповідно до П(С)БО 10; втрати від знецінення запасів; втрати від операційних курсових різниць; визнані економічні (фінансові) санкції; відрахування для забезпечення наступних операційних витрат, а також усі інші витрати, що виникають в процесі операційної діяльності підприємства (крім витрат, що включаються до собівартості продукції (товарів, робіт, послуг).

Отже, терміни «позитивна» та «негативна» курсова різниця безпосередньо відображають характер їх впливу на фінансові результати діяльності підприємства: позитивні різниці включаються до складу доходів, негативні - у складі витрат звітного періоду.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Асстра Україна» у 2015-2017 роках здійснювало перерахунок коштів в іноземній валюті за зовнішньоекономічними договорами щодо транспортно-експедиційних послуг з нерезидентами.

Предметом таких договорів є взаємовідносини, які виникають між Замовником та Виконавцем при плануванні, виконанні та оплаті транспортних послуг під час перевезення вантажів в міжнародному сполученні автомобільним, повітряним, морським, річним та залізничним транспортом.

У відповідності до умов вказаних договорів «расчеты за выполняемые транспортные услуги производяться путем банковского перевода на счет исполнителя, если иное не оговорено сторонами в дополнительных соглашениях. Оплата производиться в Евро или долларах США согласно счету-фактуры. Валюта платежа перечисчитывается в валюту Договора по курсу Национального банка Украины, установленному на день платежа».

Тобто, умовами вказаних договорів «на оказание транспортных услуг при перевозка грузов в международном сообщении», укладених з нерезидентами, прямо передбачено, що послуги, які надаються виконавцем, не є посередницькими, тобто виконуються не за дорученням замовника і за його рахунок, а виконуються виконавцем самостійно, із можливістю залучення третіх осіб, чиї послуги виконавець сплачує самостійно.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про транспортно-ескпедиторську діяльність» транспортно-експедиторська діяльність визначено як підприємницьку діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів.

Згідно ст. 9 згаданого Закону за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

Крім того, у силу вимог частини першої статті 295 «Агентська діяльність» Господарського кодексу України, частини першої статті 929 «Договір транспортного експедирування» та частини першої ст. 1011 «Договір комісії» Цивільного кодексу України, істотною умовою зазначених договорів і діяльності є те, що виконання визначених цими договорами послуг здійснюється виконавцем (комісіонером, експедитором тощо) за рахунок іншої сторони (замовника, клієнта, комітента).

За відсутності вказаної істотної умови у договорах позивача з нерезидентами ці договори за своєю суттю не належать до договорів комерційного посередництва, а є договорами про надання послуг.

При цьому, у тексті згаданих договорів відсутні будь-які положення, які могли б свідчити, що при їх укладенні позивач діяв в інтересах третіх осіб. Крім того, єдиним замовником та платником по вказаним договорам виступав саме позивач.

Викладене, вказує на передчасність твердження апелянта про те, що курсові різниці розраховані позивачем по операціях щодо придбання послуг виключно в інтересах клієнтів.

Окрім того, судом першої інстанції вірно відзначено, що умовами вказаних договорів про надання послуг транспортних послуг не передбачений будь-який обов`язок замовника щодо відшкодування витрат, понесених виконавцем, в тому числі і витрат, пов`язаних із курсовими різницями, визначеними відповідно до п. 8 П(С)БО 21 «Вплив змін валютних курсів».

Положенням (Стандарту) бухгалтерського обліку №15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 та Положенням (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 чітко встановлено обов`язковість віднесення операційних курсових різниць до складу інших операційних витрат та до інших операційних доходів (від`ємні та позитивні курсові різниці відповідно).

При цьому, чинним законодавством курсову різницю визначено, як різницю між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах та за своєю правовою природою вона не є платежами чи надходженнями від інших осіб, як визначено положеннями зазначених Порядків, а є арифметично розрахованою різницею між оцінками одного і того ж активу (зобов`язання) за різними валютними курсами.

Платіж або надходження коштів є прогнозованим фактом, який вчиняється на підставі волевиявлення певного суб`єкта, при цьому курсова різниця, отримана в результаті переоцінки вираженого в іноземній валюті зобов`язання по оплаті товару (послуги), виникає об`єктивно поза волею платника податків внаслідок макроекономічних процесів і зміни курсу гривні по відношенню до іноземної валюти, та є витратами (доходами) платника податків в результаті збільшення (зменшення) розміру його зобов`язання в гривневому еквіваленті.

Окрім того, положення Податкового кодексу України не встановлюють жодних вимог та обмежень щодо обліку для цілей оподаткування від`ємних чи позитивних курсових різниць, які виникають у результаті переоцінки вираженого в іноземній валюті зобов`язання платника у рамках діяльності, спрямованої на одержання доходу, тому віднесення платником податків до інших операційних витрат та інших операційних доходів, відповідно, від`ємного та позитивного значення курсових різниць є правомірним.

Також, згідно Узагальнюючої податкової консультації щодо визначення курсових різниць від перерахунку операцій у іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти, затвердженій наказом Державної податкової служби України від 05.07.2012 № 574, Державна фіскальна служба України роз`яснила, що оскільки відповідно до П(С)БО 21 заборгованість, що не враховується у податковому обліку (наприклад, заборгованість за кредитом та відсотками, якщо кредитні кошти використовуються не у межах господарської діяльності, заборгованість перед нерезидентом за послуги маркетингу, роялті, якщо такі витрати не враховуються у складі витрат, тощо) - є монетарною статтею, то за нею потрібно проводити перерахунок курсових різниць.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у діях позивача вини у скоєнні правопорушення, передбаченого підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, пункту 86.7 статті 86, пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України, оскільки курсові різниці виникли у зв`язку із придбанням послуг у нерезидентів постачальників послуг в межах операційної діяльності позивача, а тому останій обґрунтовано відобразив їх у складі інших операційних витрат та інших операційних доходів, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Замінити відповідача у справі - Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві на його правонаступника - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

О.І. Шурко