Справа № 420/8487/20
Суддя: Марин П.П.
Дата ухвалення: 2020-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/8487/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Марина П.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу ГУНП в Одеській області №1050 від 05.08.2020 року в частині призначення старшого лейтенанта поліції Ілліча Максима Сергійовича інспектором сектору реагування патрульної поліції №1 Ренійського відділення поліції Ізмаїльського відділу поліції ГУНП в Одеській області, поновлення ОСОБА_1 старшого лейтенанта поліції на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області з 05.08.2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з липня 2012 року працює в органах МВС України. З 11 жовтня 2018 року наказом начальника ГУНП в Одеській області № 1673 о/с від 05 листопада 2018 року старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 призначено на посаду оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області. Відповідно до наказу ГУНП в Одеській області № 1050 о/с від 05.08.2020 року старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 переміщено згідно п.2 ч.1 ст.65 Закону України «Про національну поліцію» для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, з посади оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області на посаду інспектора сектору реагування патрульної поліції №1 Ренійського відділення поліції Ізмаїльського відділу поліції ГУНП в Одеській області. Однак, вказаний наказ не містить в собі посилання на які-небудь документи чи матеріали, які б свідчили про доцільність такого переміщення з точки зору інтересів служби, і тому не є обґрунтованим.

Також позивач зазначає, що відсутність місця проживання в м.Рені, та необхідність постійного повернення до м. Одеси з сімейних обставин, відсутність можливості приймати участь у житті родини, принаймні не сприяють покращенню його морального стану, що не може не вплинути на результати його службової діяльності.

Крім того, позивач вказує, що має сім`ю, непрацюючу дружину ОСОБА_3 , 1992 р.н. на своєму утриманні, мати ОСОБА_4 ,1963 р.н. - інваліда другої групи, яка мешкає разом з ним.

Позивач зазначає, що вирішуючи питання про призначення його в іншу місцевість керівництво ГУНП не подбало про те, де жити сім`ї позивача, як налагодити побут, враховуючи специфічні потреби мати-інваліда.

За таких обставин позивач вважає наказ відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідач надав до суду відзив, в якому представник відповідача зазначив, позовну заяву вважає безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

В обґрунтування правової позиції зазначив, що на підставі доповідної записки, та з метою посилення секторів реагування патрульної поліції Ренійського ВП Ізмаїльського ВП, виходячи з інтересів служби відповідно до ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію», запропоновано призначити на рівнозначну посаду інспектора сектору реагування патрульної поліції Ренійського ВП Ізмаїльського ВП - оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Київського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 . На виконання зазначеної доповідної записки на підставі п.2 ч.1 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» наказом ГУНП в Одеській області №1050 о/с від 05.08.2020 р для більш ефективної служби виходячи з інтересів служби старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 призначено інспектором сектору реагування патрульної поліції Ренійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області.

Також представник відповідача зауважує, що проекти наказів (розпоряджень) з кадрових питань готує кадрова служба на підставі, зокрема, доповідних записок, зміст якої жодною нормою законодавства не врегульований.

Разом з тим, представник відповідача зазначає, що позивач переведений з однієї області до іншої.

На підставі викладеного, представник відповідача вважає, що даний адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Позивачем надана відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що відповідач не відрізняє поняття переміщення та переведення та відповідно до тексту спірного наказу позивача, було не переміщено для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби на рівнозначну посаду, як вказано в тексті Закону, а безпідставно звільнено з однієї посади і також безпідставно призначено на іншу не рівнозначну, з формулюванням для більш ефективної служби, в інтересах служби, то законом взагалі не передбачено.

Відповідачем подані до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача зазначив, що відповідно до ч.2 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» посада вважається вищою, якщо за цією посадою штатом (штатним розписом) передбачене вище спеціальне звання поліції. Отже спеціальним Законом передбачено рівнозначність посад, і пошуки тлумачення цього терміну в інших Законах наприклад «Про державну службу» при врегулюванні спеціальним законодавством являється недоцільним. Штатний розпис не підміняє норм законодавства як це зазначає позивач, а лише у відповідності до ч. 2 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію» затверджує перелік посад і спеціальні звання по ним.

Також представник відповідача зазначив, що інтересами служби в даному випадку являється посилення Ренійського ВП Ізмаїльського ВП за рахунок більш кваліфікованих працівників досвід роботи яких перевищує 5 років для стабілізації криміногенної обстановки в регіоні.

Ухвалою суду від 06.09.2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді справи, , заслухавши пояснення свідків, суд встановив наступні факти та обставини.

Судом встановлено, що начальником Київського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 за погодженням заступника начальника управління - начальника кримінальної поліції Ганжи О., на ім`я начальника ГУНП в Одеській області Беха О. 28.07.2020 року за №3629 подано доповідну записку. (а.с. 48).

З вказаної доповідної записки, вбачається, що переведеним аналізом низької ефективності діяльності Ренійського ВП Ізмаїльського ВП з протидії вчиненню та розкриттю правопорушень, забезпечення дорожньої безпеки і публічного порядку, виконання запланованого навантаження встановлені ряд причин, які негативно впливають на результати роботи.

Так, протягом поточного року на території Ренійського ВП Ізмаїльського ВП зареєстровано понад 246 кримінальних правопорушень, з яких третина - це тяжкі та особливо тяжкі злочини. На території регіону скоєно, 68 крадіжки, 1 незаконне заволодіння транспортним засобом, З шахрайства, 8 злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, 2 хуліганство, грабіж 1.

Також зазначено, що географічне розташування Ренійського району, прозорість державного кордону, сприяє збільшенню міграції, що значно впливає на майнову злочинність в регіоні та ускладнює криміногенну ситуацію в області. Необхідно враховувати національний склад населення вказаного регіону, де мешкає значна кількість осіб молдавської, болгарської, російської, гагаузької та ромської національності, з числа яких традиційно складаються етнічні злочинні угрупування, які спеціалізуються на кримінальних діяннях, пов`язаних з вчиненням пограбувань, розбійних нападів та незаконним обігом наркотиків. Також, в Ренійському району зростає рівень безробіття населення, що відображується на зростанні скоєння кримінальних правопорушень.

Протидія цим явищам потребує здійснення заходів щодо виявлення та затримання транспортних засобів, що розшукуються, організації, у випадках передбачених законом, їх доставлення до відділів, відділень поліції чи/або на спеціальні майданчики та стоянки для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів; доставлення затриманих осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення та осіб, які вчинили адміністративне правопорушення. Це не повний перелік завдань, які покладені на працівників реагування патрульної поліції.

Однак, при цьому недостатній досвід роботи працівників секторів реагування патрульної поліції та широкий спектр завдань, які покладені на працівників секторів вказаного підрозділу не дозволяють більш ефективно виконувати роботу.

На даний час в підрозділі вакантні 2 посади (штатна чисельність інспекторів сектору реагування патрульної поліції підрозділу 6 осіб), що для даного підрозділу вагомо і суттєво впливає на якість та ефективність роботи.

Також, з урахуванням перебування працівників на чергуванні, у відпустках, лікарняних, відрядженнях тощо, для виконання завдань на службі залишається лише половина особового складу, що сприяє суттєвому збільшенню навантаження на кожного.

Перелічені фактори негативно впливають на результати оперативно-службової діяльності та позбавляють можливості у разі отримання інформації про вчинення кримінальних, адміністративних правопорушень або інші події, невідкладно вжити заходи щодо негайного припинення порушення та встановлення на місці події обставин вчинення правопорушення, особи, яка його вчинила та її затримання у порядку, визначеному законодавством.

З урахуванням викладеного виникає необхідність посилити вказаний підрозділ працівниками, які мають стаж роботи понад 5 років для зменшення некомплекту.

Враховуючи вищезазначене, з метою посилення секторів реагування патрульної поліції Ренійського ВП Ізмаїльського ВП, виходячи з інтересів служби відповідно до ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію», пропонуємо призначити на рівнозначну посаду інспектора сектору реагування патрульної поліції Ренійського ВП Ізмаїльського ВП оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 .

На виконання доповідної записки від 28.07.2020 року за №3629 Головним управлінням національної поліції в Одеській області 05.08.2020 року за №1050 о/с прийнято наказ, яким, відповідно до п.2 ч.1 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію» для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби, старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0040752) інспектором сектору реагування патрульної поліції № 1 Ренійського відділення поліції Ізмаїльського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, установивши посадовий оклад 2400 гривень, звільнивши з посади оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Київського відділу поліції в місті Одесі цього Головного управління, встановивши надбавку за специфічні умови проходження служби в поліції у розмірі 40%.

Підстава: доповідна записка полковника поліції Барби В.Є., начальника Київського відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області від 27.07.2020. (а.с.47).

Як вбачається з Наказу Національної поліції України №142 від 04.12.2015 року, яким затверджено перелік посад молодшого та середнього складу поліції і відповідних їм граничних спеціальних звань, що додається, посаді «Оперуповноважений», яку обіймав позивач, відповідає спеціальне звання «старший лейтенант», як і посаді «інспектор». (https://data.gov.ua інформація про перелік посад Національної поліції України).

Судом встановлено, що відповідно до довідки про тимчасову непрацездатність поліцейського від 28.08.2020 року №4361, позивач з 10.08.2020 по 14.08.2020, з 15.08.2020 по 19.08.2020 та з 20.08.2020 по 28.08.2020 перебував на лікарняному (а.с.50).

Позивач вважає, що наказ ГУНП в Одеській області від 05.08.2020 року №1050 о/с є незаконними, такими, що порушує права позивача та підлягає скасуванню, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно з п.17 ч.1 ст.4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Матеріали справи свідчать, що відповідні положення податкового законодавства відповідачем при прийнятті оскаржуваних рішень дотримані не були, оскільки рішення відповідачем прийнято передчасно, що в свою чергу зумовило необхідність звернення позивача за захистом свого порушеного права до суду.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію», відповідно до ст.3 якого у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Національну поліцію», національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами (ст.3 Закону України «Про Національну поліцію»).

Відповідно до приписів ч.1 ст.13 Закону України «Про Національну поліцію», систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року №877 затверджено «Положення про Національну поліцію», пунктом 7 якого встановлено, що Національна поліція здійснює свої повноваження через центральний орган управління та утворені в установленому порядку територіальні (у тому числі міжрегіональні) органи в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах.

Відповідно до частин 1, 3, 4, 5 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до ч.1 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію» переміщення поліцейських здійснюється:

1) на вищу посаду - у порядку просування по службі;

2) на рівнозначні посади: для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби; за ініціативою поліцейського; у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації; у разі необхідності проведення кадрової заміни в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами (далі - місцевості з визначеним строком служби); за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; з меншим обсягом роботи з урахуванням професійних і особистих якостей - на підставі висновку атестації; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри відповідно до статті 87 цього Закону;

3) на посади, нижчі ніж та, на якій перебував поліцейський: у зв`язку зі скороченням штатів або реорганізацією в разі неможливості призначення на рівнозначну посаду; за станом здоров`я - на підставі рішення медичної комісії; через службову невідповідність - на підставі висновку атестації з урахуванням професійних і особистих якостей; за ініціативою поліцейського; як виконання накладеного дисциплінарного стягнення - звільнення з посади відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; у разі звільнення з посади на підставі рішення місцевої ради про прийняття резолюції недовіри, відповідно до статті 87 цього Закону;

4) у зв`язку із зарахуванням на навчання до вищого навчального закладу із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, на денну форму навчання, а також у разі призначення на посаду після закінчення навчання.

Посада вважається вищою, якщо за цією посадою штатом (штатним розписом) передбачене вище спеціальне звання поліції (ч.2 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію»).

Згідно з частинами 7, 8, 9 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію», переведення поліцейських здійснюється у разі, якщо звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних керівників.

Переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення.

Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

Аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку, що її застосування можливе виключно в разі переміщення особи на рівнозначну посаду.

Суд зазначає, що положення Закону України «Про Національну поліцію» не містить визначення поняття «рівнозначна посада».

Як встановлено судом вище, ч.1 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію», служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Таким чином, служба в поліції, є перш за все державною службою і підпадає під дію Закону України «Про державну службу», який по відношенню до неї є загальним. Закон України «Про Національну поліцію», який є спеціальним, у спірних правовідносинах, не містить визначення поняття «рівнозначна посада», проте таке визначення містить загальний закон, а саме Закон України «Про державну службу».

Відповідно до п.6 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну службу», рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Отже, із двох посад вищою є посада, яка належить до вищої групи оплати праці або до тієї самої групи оплати праці, але наявна в державному органі з широкою юрисдикцією. Відповідно нижчою посадою є посада державної служби, яка належить до нижчої групи оплати праці без урахування юрисдикції державного органу, а також посада державної служби у державному органі з нижчим рівнем юрисдикції в межах однієї групи оплати праці.

За змістом ст.51 Закону України «Про державну службу», посади державної служби з метою встановлення розмірів посадових окладів поділяються на такі групи оплати праці:

до групи 1 належать посади керівників державних органів і прирівняні до них посади;

до групи 2 належать посади перших заступників керівників державних органів і прирівняні до них посади;

до групи 3 належать посади заступників керівників державних органів і прирівняні до них посади;

до групи 4 належать посади керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади;

до групи 5 належать посади заступників керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади;

до групи 6 належать посади керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів державних органів, їх заступників і прирівняні до них посади;

до групи 7 належать посади головних спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади;

до групи 8 належать посади провідних спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади;

до групи 9 належать посади спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади.

Прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України під час затвердження схеми посадових окладів на посадах державної служби за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері трудових відносин, погодженим із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Крім того зі змісту наведеної статті вбачається, що державні органи поділяються за юрисдикцією, яка поширюється: на всю територію України, на територію однієї або кількох областей, міста Києва або Севастополя, або на територію одного або кількох районів, міст обласного значення, в залежності від чого встановлюється відповідний розмір посадових окладів працівників».

Вказаний правовий висновок викладено в поставної Верховного Суду у справі №820/6677/16.

Згідно з наказом №1673 о/с від 05.11.2018 року про призначення ОСОБА_1 на посаду оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області його посадовий оклад становив 2400 грн., як і посадовий оклад позивача на новій посаді - 2400 грн.

На підставі викладеного вбачається, що і посада позивача належить до однієї групи, відповідно до наказу МВС №142 від 04.12.2015 року і посадовий оклад не змінився.

При цьому, суд зазначає, що розмір посадового окладу, обсяг обов`язків та повноважень за посадою, юрисдикція органу поліції не встановлені Законом України "Про Національну поліцію" в якості критеріїв оцінки рівнозначності посад.

Таким чином доводи позивача, що посади є нерівнозначними є необґрунтованими.

Щодо посилань представника позивача на той факт, що оскаржуваний наказ прийнятий на підставі доповідної записки, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 2 ч. 1 Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.11.2016 року №1235 (далі Порядок № 1235), рішення з питань проходження служби в поліції оформлюються письмовими наказами по особовому складу.

Відповідно до ч.2 Порядку № 235, підставою для видання наказів по особовому складу є такі зміни в службовій діяльності: призначення на посади, переміщення по службі, тимчасове виконання обов`язків за іншою посадою.

Згідно з п. 1, 3 ч. 3 Порядку № 1235, видавати накази по особовому складу можуть керівники органів та підрозділів поліції, а також закладів та установ, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи поліції), відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, а також номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Перелік документів з питань проходження служби визначається згідно з Переліком документів з питань проходження служби, затвердженим наказом МВС України від 23 листопада 2016 року №1235.

Так, пунктами 1-3 Переліку документів з питань проходження служби передбачає, що такими документами є: рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі, подання про призначення на посаду, подання про встановлення додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з положеннями Інструкції з оформлення документів у системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС від 27.07.2012 року №650, рапорт (від фр. rapport - повідомляти) - письмове звернення працівника до вищої посадової особи з викладом питань службового чи особистого характеру і висловленням у зв`язку з цим відповідного прохання.

Доповідна записка - це документ, адресований керівникові установи, яким останній інформується про невідомий йому факт, подію тощо, з обов`язковим внесенням пропозицій.

Подання - документ, що містить пропозиції про призначення, переміщення або заохочення особового складу, а також рекомендації щодо визначених дій і заходів з питань діяльності установ.

Згідно з п. 81 Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 р. № 55, проекти наказів (розпоряджень) з кадрових питань (особового складу) (про прийняття на роботу, звільнення, надання відпустки, відрядження тощо) готує кадрова служба на підставі рішень (вказівок) керівника установи організаційно-розпорядчого чи нормативно-правового характеру, доповідних записок керівників структурних підрозділів, конкурсних документів (протоколів та рішень атестаційної чи іншої комісії), заяв працівників, трудових договорів та інших документів.

Приписами ст. 1 ЗУ «Про Національну поліцію» передбачено, що Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Суд приходить до висновку, що Національна поліція та її структурні підрозділи, як орган виконавчої влади, у своїй діяльності можуть керуватися приписами Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року №55, яка передбачає, що накази з кадрових питань можуть видаватися на підставі доповідних записок.

Суд зазначає, що приписами ч. 8 ст. 65 ЗУ «Про Національну поліцію» передбачено, що для переміщення поліцейського по службі необхідна наявність ініціативи прямого керівника та порушення таким керівником питання про переміщення підлеглої особи по службі.

Приписами ч.8 ст.65 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що для переміщення поліцейського по службі необхідна наявність ініціативи прямого керівника та порушення таким керівником питання про переміщення підлеглої особи по службі.

Доповідна записка, в якій наведена пропозиція про переміщення позивача по службі, підписана начальником Київського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 за погодженням заступника начальника управління - начальника кримінальної поліції Ганжи О., на думку суду, є ініціативою прямого керівника про переміщення підлеглого по службі.

Таким чином, суд вважає необґрунтованими доводи позивача щодо неправомірності прийняття оскаржуваного наказу на підставі доповідної записки від 05.08.2020 року.

Оцінюючи доводи позивача щодо відсутності його згоди на переміщення на іншу посаду суд зазначає таке.

Суд зазначає, що частинами восьмою-дев`ятою статті 65 Закону визначено, що переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення. Переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

Отже, ініціювати питання переміщення по службі підпорядкованих поліцейських у зв`язку із службовою необхідністю, може прямий керівник (начальник) або керівники інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення, що не потребує одержання згоди поліцейського.

Крім того, твердження позивача, що переміщення його на іншу посаду в інтересах служби порушує його права є необґрунтованими, з огляду на особливий характер такої служби, який, згідно частини першої статті 59 Закону, має забезпечити належне виконання покладених на поліцію повноважень.

Однак, суд зазначає, що оскаржуваним наказом від 05.08.2020 №1050о/с позивача призначено до Ренійського відділення поліції Ізмаїльського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, що знаходиться за адресою: Одеська обл., м. Рені, вул. Вознесінська, 131

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області, що знаходиться в м.Одесі.

Відтак, переміщення позивача до Ренійського відділення поліції Ізмаїльського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, яке розташоване в м. Рені є переведенням особи до іншої місцевості.

Отже, позивача переміщено на роботу хоча і в орган поліції, але в іншій місцевості, без його згоди.

Суд вважає, що в даному випадку спеціальний Закон України «Про національну поліцію» встановлює підстави переміщення, які зазначені у ч.1 ст.65 Закону України «Про національну поліцію» та порядок переміщення, який визначає за чиєю ініціативою таке переміщення відбувається. Таке переміщення може відбуватися - за ініціативою поліцейського або ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення (ч.8 ст.65 Закону України «Про національну поліцію»).

Проте, Закон України «Про національну поліцію» не врегульовує випадки, коли переведення відбувається або в межах однієї місцевості або переведення до іншої місцевості, про що йдеться у ст.32 КЗпП України.

Стаття 32 КЗпП України встановлює можливість переведення в іншу місцевість, тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 17.10.2019 року у справі №420/5192/18 (адміністративне провадження №К/9901/21490/19) та відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, підлягає врахуванню судом при розгляді цієї справи.

За таких обставин суд вважає можливим до цих правовідносин застосувати норми КЗпПУ, які врегульовують переведення працівника на роботу до іншої місцевості та вважає, що позивач був неправомірно переведений до іншої місцевості без його згоди.

Також суд зазначає, що Закон №580 не розмежовує поняття «переміщення» та «переведення», оскільки у ч.9 ст.65 зазначено, що переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

З урахуванням наведеного та виходячи з аналізу всі встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожні докази, які є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_1 , старшого лейтенанта поліції на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області з 05.08.2020 року.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» судові витрати у вигляді судового збору, відповідно до ст. 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 291, 295, КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Одеській області №1050 від 05.08.2020 року в частині призначення старшого лейтенанта поліції Ілліча Максима Сергійовича інспектором сектору реагування патрульної поліції №1 Ренійського відділення поліції Ізмаїльського відділу поліції ГУНП в Одеській області.

Поновити ОСОБА_1 старшого лейтенанта поліції на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області з 05.08.2020 року.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи проводився в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головное управління Національної поліції в Одеській області (, 65080, Одеська обл., місто Одеса, вул. Ак. Філатова, будинок 15-А);

Суддя П.П. Марин

.