Справа № 160/6283/20
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 жовтня 2020 року Справа № 160/6283/20
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого суддіЦарікової О.В.,
за участі секретаря судового засіданняБезрученко К.В.,
позивача: представника позивача представника відповідача Ткачова І.А., Шкондеюк Я.В., Зайцевої А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу №160/6283/20 за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
ВСТАНОВИВ:
10 червня 2020 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просив суд:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі №160/6283/20 та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 15 липня 2020 року. Останнє судове засідання відбулося 26 жовтян 2020 року.
21 вересня 2020 р. до суду надійшли від позивача пояснення та додаткові докази, в яких останній, посилаючись на приписи п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, зазначив, що 05.02.2020 р. надав до контролюючого органу заяву про відкликання та скасування спірних податкових повідомлень-рішень й щодо звірки даних про наявне у позивача майно з додаванням копії договору міни від 04.10.2011 р., однак відповідачем видано податкове повідомлення-рішення, у розрахунку до якого зазначено тип об`єкта «нежитлове приміщення». Наведене, на думку ОСОБА_1 , суперечить нормам Податкового кодексу України та рішенню Криворізької міської ради «Про встановлення ставок на нерухоме майно на 2019 рік». Позивач окремо наголосив, що він є власником виробничого приміщення цеху загальною площею 4194,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яке безпосередньо використовується за цільовим призначенням - виготовлення промислової продукції, а саме: цеху з виробництва металопластикових виробів та складу для зберігання готової продукції та матеріалів. Як зауважує ОСОБА_1 , зазначені обставини підтверджуються доданими до цих пояснень копіями договору №115 від 01.02.2017 р. щодо оренди цеху ТОВ «Міталл Інком», додаткової угоди до договору та платіжними дорученнями по сплаті орендної плати. Позивач зазначив, що у п. 2.1 означеного договору зазначено, що виробничий цех передається орендарю для використання його за цільовим призначенням, а саме з метою виробничого характеру для виготовлення металопластикових виробів та складу для зберігання готової продукції та матеріалів. Факт вироблення промислової продукції орендарем належного йому об`єкта нерухомості (ТОВ «Міталл Інком») підтверджується сертифікатом відповідності на виготовлення продукції № НОМЕР_1 (термін дії: з 29.01.2019 р. по 28.01.2020 р.) та протоколом сертифікаційних випробувань №329-Б від 29.01.2019 р.
28 вересня 2020 р. до суду надійшли від представника Головного управління ДПС у Дніпропетровській області додаткові пояснення по справі, яких відповідач зазначив, що для застосування податкової преференції за п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України необхідним є одночасне дотримання обох умов, а саме: власником об`єкта промисловості має бути фізична та інша юридична особа (в т.ч. нерезиденти) та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання відповідного об`єкта нерухомості за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). Крім того, відповідач посилався на позицію Верховного Суду у постанові від 17.02.2020 р. по справі №820/3556/17 та наголосив, що тільки за умови наявності (надання платником) доказів на підтвердження факту використання об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за цільовим призначенням контролюючий орган вправі застосовувати до платників податкову пільгу, передбачену п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України. Водночас, представник Головного управління ДПС у Дніпропетровській області наголосив, що позивачем не надавались до податкового органу докази на підтвердження факту використання об`єкта нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за цільовим призначенням. Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що під час винесення оскаржених податкових повідомлень-рішень діяв на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні 26 жовтня 2020 року підтримали заявдений адміністративний позов, просили суд задовольнити його повністю.
Представник відповідача у судовому засіданні 26 жовтня 2020 року заперечив проти заявленого адміністративного позову, просив суд відмовити в його задоволенні повністю.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, суд зазначає таке.
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа-підприємець Виконавчим комітетом Криворізької міської ради Дніпропетровської області від 09.04.1993 р., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 №345106.
За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до видів економічної (господарської) діяльності позивача належить:
68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний);
46.43 Оптова торгівля побутовими електротоварами й електронною апаратурою побутового призначення для приймання, записування, відтворювання звуку й зображення;
46.49 Оптова торгівля іншими товарами господарського призначення;
46.51 Оптова торгівля комп`ютерами, периферійним устаткованням і програмним забезпеченням;
46.90 Неспеціалізована оптова торгівля;
47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах;
49.42 Надання послуг перевезення речей (переїзду);
52.21 Допоміжне обслуговування наземного транспорту.
За договором міни від 04.10.2011 р. (договір зареєстровано в реєстрі за №1573 та посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Т.О.) позивач передав у власність ОСОБА_2 належне ОСОБА_1 майно в обмін на належні ОСОБА_2 об`єкти нерухомості, а саме:
- нежитлову будівлю літ. «Л-1» та прибудову літ. «л1», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (об`єкт 2);
- нежиле приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , приміщення 9 (об`єкт 3).
У відповідності до договору міни об`єкт 2 має наступну характеристику: нежитлова будівля цех лабораторії рудничного транспорту під літерою «Л-» та прибудова літ. «л1» загальною площею 4194,7 кв.м. з приміткою, що за рахунок будівництва прибудови «л1», арифметичної помилки при підрахунку площі та за рахунок улаштування гіпсокартонних перегородок загальна площа лабораторії рудничного транспорту «Л-1» з прибудовою «л1» фактично становить 4194,7 кв.м.
У відповідності до договору міни об`єкт 3 має наступну характеристику: нежиле приміщення, вбудоване в перший поверх житлового будинку А-2ж, загальною площею 62,6 кв.м.
За договором купівлі-продажу комплексу від 28.02.2007 р. ОСОБА_1 став власником нерухомого майна, а саме: комплексу, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , який складається з наступного: з/бетон житловий будинок «А-3» (площа 285,0 кв.м.); металева їдальня «Б» (площа 184,2 кв.м.); цегл. житлов. будинок «В» (площа 19,5 кв.м.); цегл. житлов. будинок «Г» (площа 18,9 кв.м.); цегл. житлов. будинок «Д» (площа 18,1 кв.м.); цегл. житлов. будинок «Е» (площа 18,7 кв.м.); цегл. житлов. будинок «Ж» (площа 20,2 кв.м.); дерев`яний павільйон «З» (площа 140,8 кв.м.); бетонний склад «И» (площа 21,9 кв.м.); цегл. житлов. будинок «К» (площа 25,3 кв.м.); цегляна вбиральня «Л» (площа 9,0 кв.м.), огорожі №1-2-3, замощення І-ІІ.
Як слідує зі змісту розрахунку до вищезазначених податкових повідомлень-рішень відповідні податкові зобов`язання нараховані контролюючим органом щодо нерухомого майна, а саме: (будівлі готельні) загальною площею 761,60 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2 .
Як слідує зі змісту розрахунку до вищезазначеного податкового повідомлення-рішення відповідне податкове зобов`язання нараховано контролюючим органом щодо нерухомого майна, а саме: нежиле приміщення загальною площею 4194,70 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .
Як слідує зі змісту розрахунку до вищезазначеного податкового повідомлення-рішення відповідне податкове зобов`язання нараховано контролюючим органом щодо нерухомого майна, а саме: (будівлі готельні) загальною площею 761,60 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2 .
Не погодившись із вищезазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, ОСОБА_1 оскаржив їх в адміністративному порядку, звернувшись до Державної податкової служби України зі скаргою від 05.03.2020 р.
24 квітня 2020 р. за результатами розгляду вищезазначеної скарги ОСОБА_1 Державною податковою службою України прийнято рішення, якою скаргу позивача залишено без задоволення, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення без змін.
Не погодившись із оскарженими податковими повідомленнями - рішеннями, ОСОБА_1 , як фізична особа-підприємець, звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.
Згідно з вимогами статті 19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно із п.п. 266.1.1. п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України - платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпунктом 266.2.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Відповідно до положень п.п. 266.3.1 та п.п 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Згідно підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України - ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.
Згідно із приписами п.п. 266.7.1 та п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.
Податкове/податкові повідомлення-рішення, про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Підпунктом 266.6.1. пункту 266.6. статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.
У відповідності до п.п. 14.1.129-1 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.
Розділом 2 "Класифікація будівель та споруд" Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого і введеного в дію наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 р. № 507 (чинний з 01.01.2001 р.) визначено клас 1251 "Будівлі промислові" до якого входить підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро - фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
При цьому, визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Положеннями п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України встановлюються податкові пільги із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Так, підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
Відповідно до п. 30.1 ст. 30 Податкового кодексу України, податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).
У постанові від 23 квітня 2020 р. по справі №240/6132/18 Верховний Суд виклав правову позицію про те, що обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості» лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), за суб`єктним складом, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме: статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм, у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як у даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Так, згідно з означеним податковим повідомленням-рішенням відповідач визначив ОСОБА_1 грошове зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за 2019 рік на суму 89 272, 86 грн.
Як слідує зі змісту розрахунку до вищезазначеного податкового повідомлення-рішення означене податкове зобов`язання нараховано контролюючим органом щодо нерухомого майна, а саме: нежиле приміщення, загальною площею 4194,70 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
В силу вимог п.п.14.1.129-1 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.
Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом №507 від 17.08.2000 р. затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.
Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.
Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач є власником об`єкта нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та у відповідності до договору міни об`єкт 2 має наступну характеристику: нежитлова будівля цех лабораторії рудничного транспорту під літерою «Л» та прибудова літ. «л1» загальною площею 4194,7 кв.м.
Слід зауважити, що у даній справі сторони не мали спору, а відповідач не спростовував того факту, що вищезазначений об`єкт нерухомості, що є об`єктом оподаткування, має статус будівель промислового призначення у відповідності до Національного класифікатора України ДК 009:2010.
Натомість, контролюючий орган у відзиві на позов стверджував про відсутність підстав розповсюдження на позивача в контексті даних правовідносин абз. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України тільки тому, що він є фізичною особою-підприємцем, а не промисловим підприємством, яке згадується у відповідній нормі.
Дана норма передбачає податкову пільгу для "будівель промисловості" "промислових підприємств", в той час, як зауважує відповідач, в межах спірних правовідносин наявна лише одна із обов`язкових умов, а саме виробниче приміщення.
Стосовно наведених тверджень контролюючого органу слід зазначити таке.
Пунктом 56.21 статті 56 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно - правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
Норма (зокрема, абз. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України) в розрізі основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого п.п. 4.1.11 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у п.п. 4.1.8 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам, до об`єктів, які не оподатковуються в силу закону.
Враховуючи викладене, твердження контролюючого органу, покладене в основу оскарженого рішення, як трактування податкового закону, яке, в силу вимог пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, має вчинятися в бік, сприятливіший для платника податків.
Так, слід зазначити, що дійсно, як і стверджував відповідач, Верховним Судом сформовано висновки з питань правозастосування у подібних правовідносинах, відповідно до якої застосування податкової пільги, передбаченої абз. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.
Зокрема, таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 р. по справі №806/2461/17.
Водночас, у даній справі суд вважає за необхідне відійти від таких висновків на підставі такого.
Формулюючи висновки у цій категорії справ, Верховний Суд не досліджував можливості використання промислових будівель саме промисловими підприємствами, хоча б ці будівлі й не перебували у їхній власності.
Пряма вказівка на необхідність перебування об`єктів оподаткування саме у власності промислових підприємств у законі відсутня, вжито формулювання "будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств".
Отже, формуючи висновки з питань правозастосування в аналогічних правовідносинах, Верховний Суд не оцінював протрактовану норму податкового законодавства з точки зору заборони дискримінації.
Так, і частина 2 статті 22 Конституції України, і стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містять заборону дискримінації фізичної особи за невичерпним переліком ознак.
Суд вважає, що вибіркове застосування норми, яка надає право на податкову пільгу щодо одного й того самого об`єкту оподаткування, при одному й тому ж виді господарської діяльності та використанні цього об`єкту оподаткування тільки в залежності від того, чи є платник фізичною, чи юридичною особою - є проявом дискримінації фізичної особи за ознакою форми здійснення нею господарської діяльності.
За приписами частин 1, 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
В силу вимог ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Також, необхідно зважати на рішення Європейського Суду з прав людини, які підкреслюють особливу важливість принципу «належного урядування».
При цьому, відсутність конкретизації в національному законодавстві терміну «промислові підприємства», а також не запровадження чіткого механізму віднесення об`єктів нерухомості до будівель промисловості, сприяє різному тлумаченню таких норм, що, в свою чергу, вказує на порушення принципу «належного врядування».
За викладених обставин, суд доходить висновку про необхідність трактувати чинні норми податкового законодавства, а саме: абз. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, на користь позивача.
Водночас, суд зауважує, що в контексті даних правовідносин слід спиратись на правовий висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, який викладено у постановах від 20 лютого 2020 р. по справі №805/4114/17-а та від 17 лютого 2020 р. у справі №820/3556/17, згідно якого застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Проаналізувавши наявну у матеріалах справи та у відкритих джерелах (Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань) інформацію про ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця, щодо його видів економічної (господарської) діяльності (зокрема: надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний); оптова торгівля побутовими електротоварами й електронною апаратурою побутового призначення для приймання, записування, відтворювання звуку й зображення; оптова торгівля іншими товарами господарського призначення; оптова торгівля комп`ютерами, периферійним устаткованням і програмним забезпеченням; неспеціалізована оптова торгівля; інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; надання послуг перевезення речей (переїзду); допоміжне обслуговування наземного транспорту) суд вважає за необхідне зазначити, що такі відомості не дозволяють дійти висновку, що позивачем використовувався відповідний об`єкт нерухомості за своїм функціональним призначенням (цех лабораторії рудничного транспорту).
При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, що підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує саме об`єкт оподаткування.
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм будівлі промисловості, лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Прислівник зокрема вживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, однак таке вживання не означає присвоєння ознаки окремо виділених видових складових (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств) загальній (родовій) категорії - будівлі промисловості, оскільки не поглинає чи узагальнює, а виокремлює.
Поряд з цим конструкція згаданих правових норм дозволяє суду застосувати і такий вид тлумачення норм права за обсягом їх правового змісту, як поширювальне тлумачення, в частині об`єкта оподаткування - предмета будівлі промисловості, оскільки норми не містять вичерпного переліку таких об`єктів та оскільки відсутні положення, які є винятком із загального правила.
При цьому застосовування системного способу тлумачення, який вимагається при застосуванні поширювального тлумачення дозволяє дійти до наступних висновків.
Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття промисловість, у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки і не стільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Оскільки будівлі промислові, які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (п.п. «ґ» п.п. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівель промисловості, зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (п.п. «є» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій будівлі промислові, законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти), який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.
При цьому, оскільки саме законодавець приймає рішення про встановлення пільг, то він може в подальшому змінити норму, яка встановлює преференцію, не змінюючи загального критерію, про який йшлося вище.
Отже, підстав для застосування компенсаторних правозастосовних нормативних механізмів - презумпції правомірності рішень платника податку (у даному випадку відповідно підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 та пункт 56.2 статті 56 Податкового кодексу України) не виникає, оскільки немає колізії нормативно-правового регулювання.
Таке застосування вказаної правової норми відповідає принципам рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації (підпункт 4.1.2 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України), єдиного підходу до встановлення податків і зборів (підпункт 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України) і нейтральності оподаткування (підпункт 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України).
Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.
Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Вказаний висновок висловив Верховний Суд у постанові від 17.02.2020 р. по справі №820/3556/17, відступивши від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 р. справа №806/2676/17, що застосування підпункту є підпункту 266.2.2 пункту 266.2статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформовано новий правовий висновок, відповідно до якого визначено, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
При цьому, у п. 2.1 вказаного вище договору оренди передбачено, що виробничий цех передається орендарю для використання його за цільовим призначенням, а саме з метою виробничого характеру для виготовлення металопластикових виробів та складу для зберігання готової продукції та матеріалів.
Відтак, на думку суду, є достатні підстави стверджувати, що належний позивачу об`єкт нерухомості (цех) використовується за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.
Як слідує зі змісту розрахунків до вищезазначених податкових повідомлень-рішень відповідні грошові зобов`язання за платежем «Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» нараховано контролюючим органом 20.02.2020 р. за 2017-2019 рр. щодо нерухомого майна, а саме: (будівлі готельні) загальною площею 761,60 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2 .
У відповідності до договору купівлі-продажу комплексу від 28.02.2007 р. ОСОБА_1 було придбано нерухоме майно, а саме: комплекс, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, село Валове, «Валівський» туристично-оздоровчий комплекс за №10, який складається з наступного: з/бетон житловий будинок «А-3» (площа 285,0 кв.м.); металева їдальня «Б» (площа 184,2 кв.м.); цегл. житлов. будинок «В» (площа 19,5 кв.м.); цегл. житлов. будинок «Г» (площа 18,9 кв.м.); цегл. житлов. будинок «Д» (площа 18,1 кв.м.); цегл. житлов. будинок «Е» (площа 18,7 кв.м.); цегл. житлов. будинок «Ж» (площа 20,2 кв.м.); дерев`яний павільйон «З» (площа 140,8 кв.м.); бетонний склад «И» (площа 21,9 кв.м.); цегл. житлов. будинок «К» (площа 25,3 кв.м.); цегляна вбиральня «Л» (площа 9,0 кв.м.), огорожі №1-2-3, замощення І-ІІ.
При цьому, ОСОБА_1 вважає, що контролюючому органу слід було нарахувати податкові зобов`язання по туристично-оздоровчому комплексу наступним чином: за ставкою 1 % оподаткувати будівлі готельні цього комплексу загальною площею 405,7 кв.м. (зокрема, з/бетон житловий будинок «А-3» (площа 285,0 кв.м.), цегл. житлов. будинок «В» (площа 19,5 кв.м.), цегл. житлов. будинок «Г» (площа 18,9 кв.м.), цегл. житлов. будинок «Д» (площа 18,1 кв.м.), цегл. житлов. будинок «Е» (площа 18,7 кв.м.), цегл. житлов. будинок «Ж» (площа 20,2 кв.м.), цегл. житлов. будинок «К» (площа 25,3 кв.м.) та за ставкою 0,01 % господарські будівлі цього комплексу загальною площею 355,9 кв.м. (зокрема, металева їдальня «Б» (площа 184,2 кв.м.); дерев`яний павільйон «З» (площа 140,8 кв.м.), бетонний склад «И» (площа 21,9 кв.м.); цегляна вбиральня «Л» (площа 9,0 кв.м.).
Водночас, суд не може погодитись із наведеним твердженням з огляду на таке.
За змістом п.п. 14.1.129 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, об`єктами житлової нерухомості визначені будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки.
Відповідно до п.п. 14.1.129-1 п.п. 14.1.129 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, об`єкти нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:
а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;
б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;
в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;
г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;
ґ) будівлі промислові та склади;
д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);
е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;
Із викладеного слідує, що будівлі готельні (п.п. «а») та господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо (п.п. «е») є різними об`єктами нежитлової нерухомості.
Аналогічні розмежування у класифікації будівель та споруд, щодо яких органом місцевого самоврядування визначено ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки наявні й у ставках, які затверджувалися рішеннями Софіївської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області.
При цьому, слід зауважити, що господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо, розташовуються, як правило, безпосередньо поряд з індивідуальним (садибним) житловим будинком чи, садовим, дачним будинком.
Згідно із п.п. 14.1.129-1 п.п. 14.1.129 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, будівлі, віднесені до житлового фонду, поділяються на такі типи:
а) житловий будинок - будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житлові будинки поділяються на житлові будинки садибного типу та житлові будинки квартирного типу різної поверховості. Житловий будинок садибного типу - житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень;
б) прибудова до житлового будинку - частина будинку, розташована поза контуром його капітальних зовнішніх стін, і яка має з основною частиною будинку одну (або більше) спільну капітальну стіну;
в) квартира - ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання;
г) котедж - одно -, півтора поверховий будинок невеликої житлової площі для постійного чи тимчасового проживання з присадибною ділянкою;
ґ) кімнати у багатосімейних (комунальних) квартирах - ізольовані помешкання в квартирі, в якій мешкають двоє чи більше квартиронаймачів;
За приписами п.п. 14.1.129-2 п. 14.1.129 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, садовий будинок - будинок для літнього (сезонного) використання, який в питаннях нормування площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків.
Дачний будинок - житловий будинок для використання протягом року з метою позаміського відпочинку (п.п. 14.1.129-3 п. 14.1.129 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).
Так, з матеріалів справи слідує, що придбаний ОСОБА_1 туристично-оздоровчий комплекс, на який контролюючим органом нараховано відповідні податки не підпадає під ознаки (садибного) житлового будинку чи садового, дачного будинку, у зв`язку з чим господарські будівлі цього комплексу загальною площею 355,9 кв.м. (зокрема, металева їдальня «Б», дерев`яний павільйон «З», бетонний склад «И»; цегляна вбиральня «Л») не повинні були бути оподатковані окремо від будівель житлових будинків комплексу та за іншою ставкою.
Окрім того, слід зауважити, що у відповідності до положень п.п. 266.3.1, п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Відповідно до положень п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
Поряд з цим, згідно з п.п. 266.10.3 п. 266.10 ст. 266 Податкового кодексу України, податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано на податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.
Дія цієї норми з вищевикладеним змістом прийнята згідно Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році" від 07.12.2017 р., набула чинності з 01.01.2018 р.
У відповідності до п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
Таким чином, відповідач в означених спірних правовідносинах прийняв оскаржені податкові повідомлення-рішення із дотриманням строків, встановлених Податковим кодексом України.
Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з ч. 1 ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню судом.
Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Згідно із приписами статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду на загальну суму 1737, 30 грн., що документально підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №1014 від 07 травня 2020 року.
Враховуючи положення ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на те, що позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задоволено частково, суд доходить до висновку, що сума сплаченого позивачем судового збору за подачу адміністративного позову до суду в сумі 892,73 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб`єкта владних повноважень.
Керуючись ст. ст. 132, 139, 241-246, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
У задоволенні інших заявлених позовних вимог відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 05 листопада 2020 року.

Суддя О.В. Царікова