Справа № 540/1008/20
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 540/1008/20

Категорія: 112030100 Головуючий в 1 інстанції: Войтович І. І.

Місце ухвалення: м. Херсон

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А. І.

Ступакової І. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку, в якому просить:

- визнати протиправними дії Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо невиплати всіх сум належних ОСОБА_1 у день звільнення (невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в сумі 57995,72 грн.);

- стягнути з Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні в розмірі 333581,49 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що на виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 у справі №240/9997/19 30.03.2020 року позивач отримав на свій банківський рахунок не виплачену при звільненні частину одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в сумі 57415,76 грн. ( з урахуванням стягнутих податків, зборів), що підтверджується випискою АТ Ощадбанк від 31.03.2020. Вважає, що не виплативши у день звільнення з військової служби всі суми, передбачені законодавством, відповідно до ст. 116 КЗпПУ, Херсонський зональний відділ Військової служби правопорядку порушив конституційні права позивача на соціальний захист, що і стало підставою звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду від 30.06.2020, відповідно до п.4 ч. 1 ст. 238 КАС України, закрито провадження в частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку щодо невиплати всіх сум належних ОСОБА_1 у день звільнення (невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в сумі 57995,72 грн.).

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 20.10.2017 по 30.03.2020 у сумі 125 093,00 грн. з подальшим відрахуванням обов`язкових податків і зборів.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку за рахунок бюджетних асигнувань вказаного суб`єкта владних повноважень, сплачений судовий збір у розмірі 1670,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Херсонський зональний відділ Військової служби правопорядку подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначалося, що судом першої інстанції надано неналежну правову оцінку нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та помилково не враховано те, що під час звільнення зі служби з позивачем проведено усі розрахунки грошового забезпечення відповідно до норм законодавства. При цьому також вказав, що до спірних правовідносин не може застосовуватися ст. 117 КЗпП, оскільки правовідносини виникли в порядку виконання рішення суду.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних сил України (по особовому складу) від 16.09.2017 №418, ОСОБА_1 звільнений з військової служби за станом здоров`я та виключений із списків особового складу Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку наказом начальника (по стройовій частині) від 20.10.2017 №216.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 по справі №240/9997/19, позов задоволено у повному обсязі. Суд визнав протиправними дії Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку. Зобов`язав Херсонський зональний відділ Військової служби правопорядку здійснити перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2020 по справі №240/9997/19 рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 24.10.2019 залишено без змін.

30.03.2020 року позивач отримав на свій банківський рахунок не виплачену при звільненні частину одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в сумі 57415,76 грн. ( з урахуванням стягнутих податків, зборів), що підтверджується випискою АТ Ощадбанк від 31.03.2020.

Враховуючи зазначене, позивач вважає, що у зв`язку із несвоєчасною сплатою відповідачем одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди в сумі 57415,76 грн. ( з урахуванням стягнутих податків, зборів) з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні в розмірі 333581,49 грн. у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно ч.2 ст. 117 КЗпП України, наявні правові підстави для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. При цьому вказав, що справедливим та співмірним буде задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 125093,00 грн., яка буде співмірною з урахуванням розміру суми недоплаченої одноразової грошової допомоги, що підлягала виплаті позивачу в сумі 57995,72 грн.

Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційної скарги колегія суддів приходить до наступного.

Спірними питаннями у справі в частині оскарження рішення суду першої інстанції є обґрунтованість заявлених вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень статті 117 КЗпП України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до абзацу 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства.

Згідно статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За приписами статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців не встановлено відповідальність за невиплату або несвоєчасну виплату належних військовослужбовцям сум, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП як таких, що є загальними.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 01.03.2018 у справах № 806/1899/17, № 806/1551/17, від 19.04.2018 у справі № 806/1183/16 та від 14.03.2019 у справі № 820/660/17.

Так, метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення, а отже доводи апелянта в цій частині є помилковими.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно ч.2 ст. 117 КЗпП України, наявні правові підстави для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку

Так, розрахунок середньомісячного заробітку розраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Відповідно до довідок №363 від 20.10.2017, №524 від 14.02.2018 про види додаткового грошового забезпечення, останніми повними відпрацьованими календарними місяцями, які передують звільненню є серпень та вересень 2017 року. Отже загальна кількість днів за ці 2 місяці становить 61 день, загальна сума грошового забезпечення 22838,01 грн. (10059,80 грн. +12778,21 грн. = 22838,01 грн.).

Середньоденний заробіток позивача становить 374,39грн. (22838,01 грн. поділити на 61 день).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, остаточний розрахунок з позивачем, а саме виплата частини одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, відповідачем проведено 30.03.2020 року .

Отже, період затримки слід вважати з дати виключення позивача зі списків особового складу з 20.10. 2017 року по дату фактичного розрахунку 30.03 2020 року.

З урахування листів Міністерства соціальної політики щодо розрахунку норм тривалості робочого часу у 2017-2020 роках (лист від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/16, від 19.10.2017 № 224/0/103-17/214, від 08.08.2018 № 78/0/206-18, від 29.07.2019 № 1133/0/206-19) період затримки розрахунку при звільненні складає 891 дні, а тому середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні становить 333581,49 грн. (891х374,39 грн.).

Водночас, колегія суддів враховує, що за висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 р. у справі № 761/9584/15-ц, суд може зменшити належні до виплати суми. При цьому, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 р.

Отже, враховуючи, що недоплачена одноразова грошова допомогу при звільненні в розмірі становить 57995,72 грн., яка майже в 5 разів є меншою ніж середній заробіток за час затримки такої виплати, а також з урахуванням того, що позивач тривалий час не звертався до суду з позовом, колегія суддів вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності, про вірно зазначено судом першої інстанції.

Так, колегія суддів зазначає, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 37,5 %, оскільки 157 010,40 грн. = (100% суми що підлягали виплаті), 98131,50 грн., (виплата при звільненні, що складає - 62,5% від загальної суми) + 57995,72 грн. (сума виплачена за рішенням суду з урахуванням 50% місячного грошового забезпечення, складає 37,5 % від загального розрахунку при звільненні)

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 125093,00 грн. (333581,49 грн. х37,5% ) з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 року у справі №6-39цс11 та постанові Верховного Суду від 10.05.2019 року у справі № 815/714/16.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вину власника, колегія суддів знаходить обґрунтованими висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку на користь позивача суму середнього заробітку за час невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 20.10.2017 по 30.03.2020 у сумі 125 093,00 грн.

Доводи апелянта окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді, оскільки, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Херсонського зонального відділу Військової служби правопорядку залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 17 листопада 2020 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова