Справа № 420/10500/20
Суддя: Білостоцький О.В.
Дата ухвалення: 2020-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Білостоцького О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, визначеного ч. 5 ст. 262 КАС України, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якому позивач просить суд визнати протиправними дії Першого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору ВП №60249215 від 07.10.2019 року; визнати протиправними дії Першого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №62654730 від 24.07.2020 року; визнати протиправною і скасувати постанову про стягнення виконавчого збору ВП №960249215, прийняту Державним виконавцем Першого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 07.10.2019 року; визнати протиправною і скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №62654730, яка прийнята Державним виконавцем Першого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 24.07.2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачем було безпідставно прийняті оскаржувані постанови, оскільки підставою для стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум. При цьому виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення та виконавчий збір повинен обраховуватись виключно з розміру фактично стягнутих сум.

Оскільки за виконавчим провадженням №60249215 стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на користь АТ «Альфа-банк» на виконання виконавчого напису нотаріусу фактично не відбулось, стягнення виконавчого збору відповідачем спірними постановами є протиправним та незаконним.

Також позивач зазначає, що відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Так постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №62654730 від 24.07.2020 року була прийнята на підставі постанови державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення виконавчого збору від 07.10.2019 року ВП №960249215, тобто на підставі документа, строк пред`явлення до виконання якого сплинув.

Ухвалою суду від 09.11.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін в порядку, визначеному ст. 262 ч. 5 КАС України, з урахуванням особливостей розгляду справи, передбачених ст. 287 КАС України.

Згідно приписів частини 4 ст.287 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

12.11.2020 року на адресу суду від Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) надійшли належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчих проваджень №60249215 та №62654730.

18.11.2020 року на електрону адресу суд представником відповідача надіслано відзив на адміністративний позов, з якого вбачається що Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечує, з огляду на наступне.

Так, як зазначає відповідач, відповідно до ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Згідно ч. 4 ст. 27 цього ж Закону державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.

За таких умов, за твердженням відповідача, необхідність стягнення виконавчого збору та обов`язок боржника його сплатити виникає вже при відкритті виконавчого провадження, не зважаючи на вчинені чи не вчинені державним виконавцем заходи щодо примусового виконання. Зазначене є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Відповідач, висловлюючи таку правову позицію, посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28 квітня 2020 року у справі №480/3452/19.

Таким чином, на думку відповідача, постанова державного виконавця від 07.10.2019 по ВП №60249215 про стягнення виконавчого збору була винесена державним виконавцем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Законом України «Про виконавче провадження», тому є правомірною та законною.

Також відповідач посилається на ту обставину, що ОСОБА_1 дізналась про відкриття виконавчого провадження №60249215 від 07.10.2019 року ще 25.02.2020 року про що свідчить її підпис на супровідному листі постанови про відкриття виконавчого провадження, у зв`язку з чим позивач пропустив строк на оскарження постанови про стягнення виконавчого збору від 07.10.2020 року.

Щодо постанови про відкриття виконавчого провадження від 24.07.2020 року №62654730 про стягнення з боржника виконавчого збору, відповідач зазначив, що зазначена постанова є невід`ємною постановою у відкритому виконавчому провадженні, яка на момент відкритого виконавчого провадження не може виконуватись окремо.

Водночас відповідно до положення ч.3 ст. 40 Закону №1404-VIII передбачено - у разі повернення виконавчого документа стягувану з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

В даному випадку постанова про стягнення виконавчого збору від 07.10.2019 року №60249215 у межах виконавчого провадження №62654730 виступає вже як окремий процесуальний виконавчий документ.

При цьому, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII, постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанова державного виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження підлягають примусовому виконанню у тому числі.

На думку відповідача строк пред`явлення даного виконавчого документи складає три місяці, з дня закінчення відповідного виконавчого провадження, що передбачено ст. 12 Закону.

Судом у справі встановлено наступне.

31.10.2018 року приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис №24439 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» суми у розмірі 37057,43 доларів США.

07.10.2019 року Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось до Першого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі ГТУЮ в Одеській області із заявою про прийняття до виконання вищезазначеного виконавчого документу (а.с. 69-71).

07.10.2019 року державним виконавцем Першого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі ГТУЮ в Одеській області Пісарєвою Г.О. була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП №60249215) за виконавчим написом №24439 від 31.10.2017 року виданого приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А. (а.с.73 зв.бік).

Також 07.10.2019 року державним виконавцем Першого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі ГТУЮ в Одеській області Пісарєвою Г.О. була прийнята постанова про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 3705,74 доларів США (а.с. 77).

09.10.2019 року постановою державного виконавця на все майно ОСОБА_1 було накладено арешт (а.с. 81-82).

Судом також встановлено, що згідно із пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року №870 "Про деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" було ліквідовано, як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема і Головне територіальне управління юстиції у Одеській області.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що Головне територіальне управління юстиції у Одеській області перебуває у стані припинення.

В свою чергу, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року №870 утворено, як юридичні особи публічного права, міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції за переліком згідно з додатком 2.

Абзацом 6 пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року №870 встановлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1. Зокрема, Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) є правонаступником - Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління юстиції у м.Севастополі, Головного територіального управління юстиції у Херсонській області.

На підставі вищезазначеного, 24.12.2019 року державним виконавцем Першого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі ГТУЮ в Одеській області Пісарєвою Г.О. було винесено постанову про передачу виконавчого провадження №60249215 до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) (а.с. 89-90).

28.12.2019 року державним виконавцем було винесено постанову про прийняття до провадження Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) виконавче провадження №60249215, відкритого на підставі виконавчого напису №24439 від 31.10.2017 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А. (а.с. 91-92).

11.03.2020 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника від 11.03.2020 року ВП №№60249215 (а.с. 93-94).

Також судом встановлено, що 07.04.2020 року від акціонерного товариства «Альфа-банк» до відповідача надійшла заява про заміну сторони виконавчого провадження з АТ «Укрсоцбанк» на акціонерне товариство «Альфа-банк» (а.с. 98) на підставі копії ухвали Київського районного суду м. Одеси від 28.01.2020 року у справі №947/657/20 (а.с. 99, 102).

08.04.2020 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Праведним М.Ю. було винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження з АТ «Укрсоцбанк» на акціонерне товариство «Альфа-банк» (а.с. 103).

15.06.2020 року від акціонерного товариства «Альфа-банк» на адресу відповідача надійшла заява про повернення виконавчого документу стягувачу (а.с. 110).

24.06.2020 року старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Іскрою С.І. на підставі п. 1 ч. 1, ч. 3 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» було прийнято постанову про повернення виконавчого документу стягувачу (ВП №60249215) (а.с. 113).

При цьому 24.06.2020 року старшим державним виконавцем державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Іскрою С.І. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №62654730 з виконання постанови відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції №60249215 від 07.10.2020 року щодо стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 3705,74 доларів США (а.с. 42).

Не погоджуючись із діями відповідача щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору ВП №60249215 від 07.10.2019 року та про відкриття виконавчого провадження ВП №62654730 від 24.07.2020 року, а також вважаючи такі постанови протиправними, ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Дослідивши адміністративний позов та відзив на нього, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини та судову практику, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року «Про виконавче провадження» №1404-VIII (далі Закон України №1404-VIII) передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Разом з тим, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 74 Закону України №1404-VIII).

Виконавче провадження визначено як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

В частині 1 статті 3 Закону №1404-VIII серед виконавчих документів, на підставі яких рішення підлягають примусовому виконанню, визначено виконавчі написи нотаріусів.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно частин 1, 2 статті 15 Закону №1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Статтею 18 Закону №1404-VIII встановлені обов`язки і права виконавців. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно ч.1 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

У статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" визначений виключний перелік підстав, за якими виконавчий збір не підлягає стягненню з боржника.

Так, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом (ч. 5).

Відповідно до частини 6 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (ч. 9 ст. 27 Закону №1404-VIII).

Аналізуючи норми законодавства суд зазначає, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. При цьому стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця.

Судом встановлено, що разом з відкриттям виконавчого провадження державним виконавцем в силу приписів статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору №60249215 від 07.10.2020 року у розмірі 3705, 74 доларів США.

Таким чином суд доходить висновку, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору ВП №60249215 від 07.10.2019 року є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому зазначена постанова ВП №60249215 від 07.10.2019 року є правомірною та законною.

При цьому суд вважає хибним твердження позивача, що умовами стягнення виконавчого збору є фактичне виконання виконавцем судового рішення, з огляду на наступне.

Так, Законом України від 03.07.2018 року №2475-VIII у частині 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» слова «що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» були замінені словами «що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Таким чином, на думку суду, якщо попередня редакція статті 27 вказувала на стягнення виконавчого збору за умови фактичного примусового повного або часткового виконання виконавчого документа, то новою редакцією ч. 2 ст. 27 законодавцем було встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, тобто незалежно від кінцевого результату виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору ВП №60249215 від 07.10.2019 року була винесена в період дії нової редакції ч. 2 ст. 27 Закону України №1404-VIII, а відтак, державний виконавець, приймаючи дану постанову, повинен був керуватися положеннями цього закону саме у новій редакції від 03.07.2018 року (який набрав чинності з 28.08.2018 року).

Окрім того, суд вважає за необхідне врахувати й ту обставину, що як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в межах виконавчого провадження ВП №60249215 на протязі 7 місяців вживалися заходи з примусового виконання виконавчого напису нотаріусу, зокрема, державним виконавцем були винесені постанови про накладення арешту на майно боржника.

Одночасно також слід зазначити й про те, що аналогічної правової позиції з цього спірного питання дотримується і Верховний Суд, зокрема, в своїх постановах в від 28 квітня 2020 року у справі №480/3452/19, від 05.02.2018 року у справі №816/823/17, від 22.02.2018 року у справі №816/823/17, від 19.04.2018 року у справі №825/739/17, від 30.05.2018 року у справі №808/3791/16, від 18.10.2018 року у справі №442/2670/17, від 15.11.2018 року у справі №820/5807/16, від 13.02.2019 року у справі №295/1399/16а.

Що ж стосується посилань сторони позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові Великої палати Верховного Суду від 11.03.2020 року по справі №2540/3203/18, як на основну правозастосовну практику для скасування спірної постанови відповідача від 07.10.2019 року, то остання, на думку суду, не може бути застосована при вирішенні адміністративної справи №420/10500/20, оскільки правова позиція Верховного Суду ґрунтувалась виключно на положеннях законодавства (на приписах ч.2 ст.27 Закону №1404-VIII у попередній редакції від 07.03.2018 року), яке на час прийняття оскаржуваної постанови державного виконавця від 07.10.2019 року суттєво змінилась, про що свідчить зміст Закону України від 03.07.2018 року №2475-VIII (який набрав чинності з 28.08.2018 року та в якому ч.2 ст.27 Закону №1404 викладена в новій редакції).

Аналогічну правову позицію було викладено П`ятим апеляційним адміністративним судом у постанові від 19.06.2020 року по справі №420/769/19.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини справи та приймаючи до уваги вказані вище зміни нормативного регулювання спірних правовідносин, суд доходить висновку, що державним виконавцем, в даному випадку, було прийнято постанову від 07.10.2019 року ВП №60249215 про стягнення виконавчого збору саме на підставі чинного і діючого на той час законодавства, в межах наданих йому повноважень та у передбачений цим законодавством спосіб, у зв`язку з чим, адміністративний позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Водночас суд не приймає до уваги посилання відповідача щодо пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду для оскарження постанови про стягнення виконавчого збору від 07.10.2019 року ВП №60249215, оскільки у супровідному листі №24917 від 07.10.2020 року (а.с. 73) вістуне прізвище, ім`я, по-батькові особи, яка здійснила напис про отримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження. Крім того, зміст зазначеного напису «отримано копію виконавчого напису та копію відкриття виконавчого провадження 25.02.2020 року» не свідчить про отримання позивачем саме постанови про стягнення виконавчого збору від 07.10.2019 року ВП №60249215, яка є предметом оскарження в адміністративній справі.

Щодо винесення відповідачем постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №62654730 від 24.07.2020 року, суд зазначає наступне.

Згідно ст.27 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Так відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Аналогічна положення містяться в Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5.

Так у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 5 статті 3 Закону №1404 постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди - є виконавчими документами.

З огляду на вищезазначені норми законодавства, суд доходить висновку, що державний виконавець зобов`язаний винести дві постанови про стягнення виконавчого збору, а саме:

- при відкриті виконавчого провадження - для можливості стягнення виконавчого збору, коли виконавчий документ знаходить на виконанні;

- у разі повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження), якщо виконавчий збір не було стягнуто в межах основного провадження - для подальшої реєстрації постанови про стягнення виконавчого збору в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчого документу та пред`явлення її до виконання, як самостійного виконавчого документу.

Як було встановлено судом та не спростовано відповідачем, старшим державним виконавцем державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Іскрою С.І. не було винесено постанову про стягнення виконавчого збору, як то передбачено статтею 40 Закону України "Про виконавче провадження" після завершення основного виконавчого провадження №60249215.

Водночас до виконання в межах виконавчого провадження ВП №62654730 було пред`явлено постанову державного виконавця Першого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення виконавчого збору від 07.10.2019 року, яку було винесено відповідачем при відкритті виконавчого провадження №60249215.

Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 12 Закону №1404 виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі:

1) пред`явлення виконавчого документа до виконання;

2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем.

Згідно п.2 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Як було встановлено судом постанова державного виконавця Першого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення виконавчого збору від 07.10.2019 року було пред`явлена відповідачем до виконання поза межами строків встановлених ЗУ «Про виконавче провадження», а саме 24.06.2020 року. З огляду на зазначене такий виконавчий документ не повинен був прийматись відповідачем до виконання та повинен був бути повернути стягувачу.

Суд критично ставиться до посилання представника відповідача що у статті 12 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що тримісячний строк пред`явлення виконавчого документу починає свій відлік з моменту закінчення виконавчого провадження, оскільки таких положень зазначена стаття не містить та є довільним трактування відповідачем вимог чинного законодавства.

Також суд не приймає до уваги послання відповідача щодо виокремлення постанови про стягнення виконавчого збору ВП №60249215 від 07.10.2019 року в окреме виконавче провадження №62654730, оскільки зазначеного права державного виконавця не передбачено ані ЗУ «Про виконавче провадження» ані Інструкцією з організації примусового виконання рішень.

Суд зазначає, що можливість виокремлення постанови про стягнення виконавчого збору у самостійне виконавче провадження була передбачена Інструкцією з організації примусового виконання рішень в редакції, що діяла до 05.10.2016 року. Так відповідно до п.3.7.4 у разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 5, 8, 9, 11 - 13 частини першої статті 49 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа) зазначає про виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження та не пізніше наступного робочого дня після завершення такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору, про що виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Строк для самостійного виконання боржнику в такому випадку не надається.

Водночас станом на момент виникнення спірних правовідносин зазначене положення було виключено із Інструкції з організації примусового виконання та ЗУ «Про виконавче провадження» було встановлений інший порядок пред`явлення до виконання постанови про стягнення виконавчого збору.

За таких умов на думку суду постанова про відкриття виконавчого провадження №62654730 від 24.06.2020 року була прийнята відповідачем з порушенням вимог ЗУ «Про виконавче провадження», а тому є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Разом з тим позовні вимоги позивача про визнання незаконними дій Першого Київського відділу Державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №62654730 від 24.07.2020 року задоволенню не підлягають, оскільки належним та достатнім способом захисту прав та інтересів позивача при вирішенні адміністративної справи №420/10500/20 в цій частині буде визнання протиправною та скасування саме спірної постанови про відкриття виконавчого провадження №62654730 від 24.06.2020 року.

Щодо розподілу судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем до позовної заяви була додана квитанція від 30.10.2020 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у загальній сумі 3576,40 грн.

На підставі вищезазначеного, враховуючи наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача суму сплаченого нею судового збору з Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень пропорційно частині задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 840, 80 грн. (сплаченого як за одну вимогу немайнового характеру).

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 72, 73, 77, 90, 241-246, 255, 257-262, 268-269, 272, 287, 293-295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (65065, м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 1) про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Першого Київського відділу Державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 24.07.2020 року ВП №62654730 про відкриття виконавчого провадження.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 272 КАС України.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 287 ч. 6, 293, 295 та пп. 15.5 п. 15 ч. 1 розділу VII «Перехідні положення КАС України» протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Білостоцький

.