Справа № 420/5778/20
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 листопада 2020 року м.Одеса Справа 420/5778/20

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морський Сил Збройних Сил України про визнання протиправними дії, бездіяльності та стягнення середнього заробітку, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морський Сил Збройних Сил України про визнання протиправними дії відповідача щодо несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні; визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у виплаті середнього заробітку позивачу за період затримки (з 27.09.2017 по 24.06.2020 року) остаточного розрахунку при звільненні; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 27.09.2017 по 24.06.2020 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 року по справі №420/7543/19, яке набрало законної сили 12.05.2020 року, визнано факт порушення його прав відповідачем під час здійснення з ним остаточного розрахунку при звільненні.

За таких підстав позивач 18.05.2020 року звернувся до командування військової частини НОМЕР_1 з проханням про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку з 27.09.2017 року по 24.06.2020 року.

Однак, відповідач листом від 05.06.2020 року №1273, відмовив ОСОБА_1 у вказаній вище виплаті.

Вважаючи вищенаведені дії відповідача протиправними, позивач звернувся о суду з даним адміністративним позовом.

Представник відповідача надав до суду відзив на адміністративний позов, який мотивовано тим, що позовна заява обґрунтована лише сумою донарахованої одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, виплаченою на підставі судового рішення, в той час як при остаточному розрахунку виплачуються й інші складові грошового забезпечення, які не були предметом розгляду справи по якій винесено рішення.

Також представник відповідача зазначив, що позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 , 11.11.2019 року із заявою з проханням нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, а до суду 12.12.2019 року, як вбачається зі справи 420/7543/19, тобто спір виник більш ніж через два роки після звільнення позивача.

Ухвалою суду від 09.07.2020 року позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 20.07.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Також вищенаведеною ухвалою суду зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Військово-Морський Сил Збройних Сил України у строк для надання відзиву надати до суду письмові пояснення та належним чином засвідчених доказів на їх обґрунтування, щодо остаточного розрахунку з позивачем при його звільненні зі служби.

Ухвалою суду від 16.09.2020 року розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

Разом з тим, вищенаведеною ухвалою зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Військово-Морський Сил Збройних Сил України надати до суду в строк для надання відзиву довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці роботи перед звільненням.

Ухвалою суду від 07.10.2020 року без виходу до нарадчої кімнати судом закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Позивач та представник відповідача до судового засідання не з`явились.

Позивач та представник відповідача через канцелярію суду надали клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Згідно із ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене положення Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку із відсутності потреби заслухати свідка чи експерта та з урахуванням клопотань наданих сторонами, суд ухвалив рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами.

Дослідивши адміністративний позов, відзив відповідача, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 , проходив військову службу у Військово-морських Силах Збройних Сил України та наказом командувача Військово-морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 18.09.2017 року №148 був звільнений з військової служби у запас за пунктом «б», статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) з урахуванням пункту 1 частини 8 цієї же статті (а.с.10).

Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 27.09.2019 року № 196 (а.с.11) наказано, зокрема:

- капітана 2 рангу ОСОБА_1 , начальника групи забезпечення підготовки управління бойової підготовки Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, звільненого наказом командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) 18 вересня 2017 року № 148 з військової служби у запас за пунктом «б» частини шостої (за станом здоров`я) з правом носіння військової форми одягу, вважати таким, що 27 вересня 2017 року справи та посаду здав. З 27 вересня 2017 року виключити зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил України, зняття з усіх видів забезпечення та направити для зарахування на військовий облік до Приморського районного військового комісаріату м. Одеси;

- щорічну чергову відпустку за 2017 рік використав частково. Відповідно до пункту 37.9 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260, (зі змінами) виплати компенсацію за невикористані дні чергової відпустки за 2017 рік (20 днів) у розмірі 5075 (п`ять тисяч сімдесят п`ять) гривень 50 копійок;

- виплатити премію за період з 1 вересня по 27 вересня 2017 року в розмірі 400% від посадового окладу;

- виплатити додаткову грошову винагороду за період з 1 вересня по 27 вересня 2017 року у розмірі 60%;

- виплатити надбавку у розмірі 10% від посадового окладу за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, за період з 1 вересня по 27 вересня 2017 року;

- виплати грошову допомогу при звільненні з військової служби у запас у розмірі 50% місячного грошового забезпечення пропорційно прослуженого часу в Збройних Силах за 24 календарних років у розмірі 91359 (дев`яносто одна тисяча триста п`ятдесят дев`ять) гривень відповідно до наказу Міністра оборони України від 11 червня 2008 року № 260;

- відповідно до постанови Кабінету Міністра України від 28 жовтня 2004 року № 1444 «Про речове забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час» належна грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, складає 41695 (сорок одна тисяча шістсот дев`яносто п`ять) гривень 26 копійок.

11.11.2019 року позивач звернувся до Командира військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив донарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди.

Листом Військової частини НОМЕР_1 від 03.12.2019 року № 3124 позивача повідомлено, що його заяву (вх. № 2798 від 11.11.2019 року) щодо здійснення перерахунку та доплати грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди розглянуто, та з зазначеного питання повідомлено зокрема те, що відповідно до п. 38.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260 (зі змінами та доповненнями), яка діяла на момент звільнення позивача, до місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, включається оклад за штатною посадою, оклад за військовим званням і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вище окреслені обставини встановлені рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 року по адміністративній справі №420/7543/19, яке набрало законної сили (а.с.16-28).

Надалі не погоджуючись з діями відповідача, які виразилися у відмові донарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 року по справі №420/7543/19 позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , які виразилися у відмові листом від 03.12.2019 року № 3124 донарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та раніше виплаченої суми одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби.

Вказане вище рішення від 17.02.2019 року по справі №420/7543/19 набрало законної сили 12.05.2020 року, оскільки П`ятим апеляційним адміністративним судом відмовлено у задоволені апеляційної скарги відповідача, а вказане рішення залишено без змін.

Таким чином, вищевказаним рішенням встановлено наявність заборгованості відповідача по виплаті позивачу грошового забезпечення, а саме одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової відпустки.

Як встановлено судом на виконання вищенаведеного рішення відповідачем нараховано ОСОБА_1 належну йому суму одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової відпустки у розмірі 53 812,42 грн. та виплатило вказану суму 24.06.2020 року, що підтверджується випискою по картці/рахунку «Ощадбанку» (а.с.71).

Також як вбачається з матеріалів справи позивач заявою від 18.05.2020 року звернувся до відповідача з проханням нарахувати та виплатити йому середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці (а.с.8).

Однак відповідач 05.06.2020 року №1273 відмовив позивачу у задоволенні його заяви (а.с.9).

З огляду на означене та враховуючи прийняте рішення від 17.02.2020 року по справі №420/7543/19, яке набрало законної сили, позивач вказує на те, що відповідачем допущено порушення строку розрахунку при звільненні, а отже є підстави для визнання протиправною такої бездіяльності відповідача та виплати йому середнього заробітку за весь час затримки.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд зазначає, що питання виплати середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичної виплати грошового забезпечення працівникам служби цивільного захисту спеціальним законодавством не врегульовані, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що до даних спірних правовідносин підлягає застосуванню трудове законодавство.

Статтею 116 Кодексу Законів про Працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом пункту 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 у справі №4-рп/2012 за статтею 47 Кодексу (КЗпП - прим.) роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладений у постанові від 15 вересня 2015 року у справі № 21-1765а15 непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Аналогічну правову позицію було також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17, відповідно до якої ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 року по справі №755/10947/17 зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховної Палати Верховного суду.

Відповідно до ч.5 ст.16 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

За таких умов суд враховує вищенаведені висновки Великої Палати Верховного Суду та не приймає до уваги посилання відповідача, що дія статті 117 КЗпП не розповсюджується на суми виплат, які були визначені судовим рішенням.

Як вже було встановлено судом, 24.06.2020 року на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.02.2020 року по справі №420/7543/19, яке набрало законної сили Військова частина НОМЕР_1 нарахувало та виплатило позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової відпустки у розмірі 53 812,42 грн.

З огляду на що вбачається, що датою останнього розрахунку відповідачем з ОСОБА_1 є 24.06.2020 року (а.с.71).

Разом з тим, оскільки станом на день звільнення позивача з військової служби (27.09.2017 року), відповідачем не було проведено з ОСОБА_1 розрахунку у повному обсязі, позивач відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, а тому позовні вимоги в цій частині адміністративного позову підлягають задоволенню.

При цьому, суд зазначає, що обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку №100 встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються з середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом встановлено, що період затримки виплати позивача складає 682 робочих днів та обраховується з дня після звільнення позивача з посади, а саме з 28.09.2017 року (перший день після звільнення позивача) по 23.06.2020 року включно (останній день затримки перед днем виплати грошової допомоги), а не з 27.09.2017 року по 24.06.2020 року включно, як вважає позивач, в зв`язку з чим вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у виплаті середнього заробітку позивачу за вказані дні (27.09.2017 року та 24.06.2020 року) задоволенню не підлягають.

З огляду на що суд зазначає, про те що позовні вимоги дні 27.09.2017 року та 24.06.2020 року задоволенню не підлягають, так як і вимоги в частині що стосуються стягнення середнього заробітку за вказані дні.

Як вбачається з довідки щодо розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 від 05.11.2020 року №389 виданої Військовою частиною НОМЕР_1 , сума заробітної плати позивача за липень 2017 року серпень 2017 року (2 місяці, що передують події, з якої пов`язана виплата) складає 23 362,40 грн.

Судом встановлено, що кількість робочих днів за два місяці, що передують звільненню ОСОБА_1 , а саме за липень та серпень 2017 року складає 43 робочих дні.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 543,31 грн. (23 362,40 грн./43 робочі дні) за 1 робочий день.

У зв`язку із чим, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, складає 370 537, 42 грн. (із розрахунку 543,31 грн. * 682 робочих днів).

Разом з тим, Верховним Судом у постанові від 18 липня 2018 року по справі №825/325/16 вказано, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.

Також, Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо необхідності врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Правова позиція щодо застосування принципу співмірності була також зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 по справі №524/1714/16-а, та постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №761/9584/15-ц, від 14 листопада 2018 року по справі № 806/345/16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так судом встановлено, що позивач мав право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової відпустки у розмірі 53 812,42 грн., що в 6 разів перевищує розмір невчасно виплаченої суми за судовим рішенням.

При цьому істотність частки невиплачених позивачу сум при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 53 812, 42 грн. / 370 537, 42 грн. (сума коштів отриманих на виконання рішення суду/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) * 100% = 14,53%.

За таких умов, із врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що позивачу підлягає відшкодуванню сума у розмірі 53 839,09 гривень із розрахунку 543,31 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 14,53% (істотності частки недоплаченої суми) х 682 (робочих днів затримки розрахунку).

Також, суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 року №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

На підставі вищезазначеного, враховуючи правові позиції Верховного Суду щодо істотної частки невиплаченої суми при звільненні в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивача шляхом стягнення на його користь з Військової частини НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2017 року по 23.06.2020 року включно у сумі 53 839, 10 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Таким чином суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що позивач звільнений на підставі п.13 ч.1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору, оскільки є учасником бойових дій, згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 02.06.2015 року (а.с.15).

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 77, 180, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морський Сил Збройних Сил України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морський Сил Збройних Сил України щодо несвоєчасного остаточного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морський Сил Збройних Сил України щодо відмови у виплаті середнього заробітку ОСОБА_1 за період затримки (з 28.09.2017 по 23.06.2020 року) остаточного розрахунку при звільненні.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з Військової частини НОМЕР_1 Військово-Морський Сил Збройних Сил України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.09.2017 року по 23.06.2020 року включно у сумі 53 839, 10 грн. з вирахуванням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

В задоволенні іншої частини позивних вимог відмовити

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Іванов Е.А.

.