Справа № 640/16726/20
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Бєлової Л.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року (дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування постанови, визнання бездіяльності протиправною,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльності Державної служби України з питань праці, що виявилася у ненаданні згоди на проведення Головним управлінням Держпраці України у Дніпропетровській області позапланової перевірки у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з 23 жовтня 2017 року по 24 листопада 2017 року;

- визнати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 11 грудня 2017 року №202/4.3-6/950 про притягнення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відповідальності за порушення законодавства про працю у вигляді штрафу у розмірі 128 000,00 грн на користь держави протиправною та скасувати її.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду, та відповідно до ч. 2 ст. 123 КАС України дана позовна заява підлягає поверненню.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду в суд першої інстанції. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно та неповно досліджено докази і встановлено обставини у справі та неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Зокрема, апелянт наголошує, що у межах шестимісячного строку, встановленого законом для звернення до суду, позивач зверталася двічі до суду з позовними вимогами щодо предмету спору. Зазначені справи були вирішені по суті, а тому строки звернення до суду переривалися на час їх вирішення.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якого зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з вернулася з позовом до Державної служби України з питань праці, Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності Державної служби України з питань праці, що виявилася у ненаданні згоди на проведення Головним управлінням Держпраці України у Дніпропетровській області позапланової перевірки у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з 23 жовтня 2017 року по 24 листопада 2017 року; визнання постанови Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 11 грудня 2017 року №202/4.3-6/950 про притягнення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до відповідальності за порушення законодавства про працю у вигляді штрафу у розмірі 128000,00 грн на користь держави протиправною та скасувати її.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2020 року адміністративний позов залишено без руху з підстав того, що оскаржувана бездіяльність мала місце та оскаржувана постанова прийнята у жовтні-грудні 2017 року, однак до суду позивач звернулась лише у липні 2020 року, тобто з пропуском законодавчо передбаченого строку.

На виконання вимог ухвали суду від 23 липня 2020 року позивач подала до суду заяву про поновлення пропущеного процесуального строку. Вказана заява обґрунтована тим, що в межах встановленого статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України позивач зверталась до Дніпровського окружного адміністративного суду (№804/182/392/18, №160/8851/19) з іншим складом учасників та з інших підстав, які завершені судовими рішеннями по суті.

Розглянувши вказане клопотання, суд першої інстанції дійшов висновку про неповажність зазначених позивачем підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Суд першої інстанції виходив з того, що наявними матеріалами справи підтверджується, що про оскаржувану постанову та, відповідно, оскаржувану бездіяльність відповідача, позивачу було відомо ще у 2018 році, оскільки в межах судових проваджень №804/182/392/18, №160/8851/19 постанова від 11 грудня 2017 року №202/4.3-6/950 була предметом оскарження, що позивачем не заперечується.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач мав можливість вжити своєчасних заходів щодо захисту свого порушеного права в межах встановленого КАС України строку звернення до адміністративного суду, але не скористався такою за відсутності поважних причин.

Інших підстав, які б свідчили про існування об`єктивних перешкод для своєчасного звернення до суду з даним позовом та могли бути визнані судом поважними, заявник не зазначив.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд першої інстанції дійшов до висновку про наявність підстав для проведення позовної заяви відповідно до ч. 2 ст. 123 КАС України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 112 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок

Тому, при визначенні початку перебігу процесуального строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.

Згідно з частиною шостою статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

За приписами ч. 1 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з ч. 2 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Суд першої інстанції вірно вказав, що скаржник має надати суду достовірні та переконливі докази, що підтвердять існування об`єктивно існуючих та непереборних обставин, які унеможливили звернення суду протягом встановленого законом строку (здійснення активних регулярних заходів щодо сплати судового збору чи щодо намагання отримання отримати відповідне фінансування, результати цих заходів тощо).

Обов`язковою умовою для залишення адміністративного позову без розгляду є не лише встановлення факту пропуску строку звернення до суду, а й відсутність підстав вважати, що такий строк пропущений з поважних причин.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом встановленого законодавством строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому, наявними матеріалами справи підтверджується, що про оскаржувану постанову та, відповідно, оскаржувану бездіяльність відповідача-1, позивачу було відомо ще у 2018 році, оскільки в межах судових проваджень №804/182/392/18, №160/8851/19 постанова від 11 грудня 2017 року №202/4.3-6/950 була предметом оскарження, що позивачем не заперечується.

Обставини, на які позивач посилається, зокрема те, що у межах вказаних проваджень був інший суб`єктний склад, не свідчать про існування будь-яких перешкод у реалізації нею свого права на судовий захист з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів та не спростовує обізнаності щодо наявності позивача щодо наявності оскаржуваних постанови та бездіяльності ще у 2018 році.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані позивачем причини пропуску строку не є непереборними та такими, що унеможливили своєчасне звернення до суду.

У сенсі наведеного треба визнати, що суд першої інстанції правильно оцінив наведені позивачем обставини пропуску строку звернення до суду як неповажні для його поновлення.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин наслідки, встановлені ч. 2 ст. 123 КАС України, тому ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року є правомірною та не підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 вересня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 17.11.2020.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Л.В. Бєлова