Справа № 380/6558/20
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/6558/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Ізьо М.І.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Ган Х.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії приватних виконавців України про визнання протиправним та скасування рішення та наказу,-

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_1 (надалі- Позивач) до Міністерства юстиції України (надалі - Відповідач-1), Дисциплінарної комісії приватних виконавців України (надалі - Відповідач-2), в якій просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців України від 12.06.2020, оформлене протоколом № 33; визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 25.06.2020 № 2197/5.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з врахуванням судової практики при зверненні стягнення на частку боржника в об`єкті житлової нерухомості право користування яким мають неповнолітні особи, виконавцю не потрібен дозвіл органів опіки і піклування на реалізацію такого об`єкту нерухомості, оскільки діти, що мають право користування таким об`єктом, не втрачають право на користування іншою частиною об`єкту, яка на реалізацію не передається. Наголошує, що виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника (ч. 2 ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження"). Відтак, за наявності будь-яких сумнівів з приводу правомірності чи неправомірності вчинення виконавцем певних дій, останні підлягають оцінці з точки зору їх спрямованості на забезпечення виконання остаточного судового рішення. Вважає, що жодні права боржника у виконавчому провадженні та інших осіб приватним виконавцем не порушено, всі виконавчі дії відповідають вимогам чинного законодавства та спрямовані на повне фактичне виконання рішення суду. Стверджує, що відповідачами при прийняті оскаржуваних рішень було не враховано норми чинного законодавства, що врегульовують його дії, судову практику з вказаного питання, що призвело до протиправного притягнення його до дисциплінарної відповідальності. Також Позивач вказав, що Дисциплінарна комісія не вправі давати оцінку процесуальним діям приватного виконавця щодо виконання судових рішень, зокрема, щодо процесуальних дій в ході виконавчого провадження по передачі на реалізацію майна, оскільки Дисциплінарна комісія та Міністерство юстиції наділено повноваженнями здійснення контролю за діяльністю приватного виконавця на підставі письмових звернень учасників виконавчого провадження щодо рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця, однак лише тих, які не стосуються процесу виконання судового рішення. Цей контроль не може підміняти встановлений законом порядок розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність приватного виконавця щодо виконання судового рішення.

Представник Відповідача-1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що при здійсненні зведеного виконавчого провадження №56675407 приватним виконавцем порушено низку норм чинного законодавства щодо передачі на реалізацію майна боржника без перевірки інформації щодо зареєстрованих у будинку осіб. Виявлені позаплановою невиїзною перевіркою порушення вимог законодавства при здійсненні зведеного виконавчого провадження № 56675407 свідчать про неналежне виконання приватним виконавцем ОСОБА_1 своїх обов`язків та містить ознаки дисциплінарного проступку. Комісією вирішено застосувати до Позивача дисциплінарне стягнення у вигляді попередження. Рішення Комісії за результатами розгляду вказаного подання було оформлено протоколом, та підписано усіма присутніми на засіданні членами Комісії. Зазначає, що вид дисциплінарного стягнення, яке застосовано до Позивача є найменшим суворим і за своєю суттю не несе жодного негативного наслідку для Позивача. З урахуванням тієї обставини, що оскаржуване Рішення Комісії ґрунтується на дискреційних повноваженнях, суд не може втручатись у внутрішню компетенцію відповідної комісії.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позові, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів, наведених у відзиві, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

20 серпня 2020 року ухвалою Львівського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою від 5.11.2020 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду.

Заслухавши доводи позивача та представника відповідача, з`ясувавши обставини, на які позивач та відповідач посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, мотивуючи наступним.

На виконанні у Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_1 перебувало зведене виконавче провадження № 56675407, до складу якого входили наступні виконавчі провадження:

- 56675262 з примусового виконання виконавчого листа № 456/881/17, що виданий 05.06.2018 року Стрийським міськрайонним судом Львівської області про стягнення з стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди у сумі 150 000,00грн;

- 56674150 з примусового виконання виконавчого листа № 456/881/17, що виданий 05.06.2018 року Стрийським міськрайонним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 моральної шкоди в розмірі 150 000,00грн;

- 61035288 з примусового виконання виконавчого листа № 456/881/17, що виданий 16.01.2020 року Стрийським міськрайонним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 відшкодування майнової шкоди у сумі 85 642,70грн.

26.06.2018 року та 21.01.2020 року на адресу Позивача надійшли заяви стягувачів - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про примусове виконання вищевказаного рішення.

26.06.2018 року та 21.01.2020 року Позивачем на виконання вимог ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - «Закон») прийнято постанови про відкриття виконавчого провадження.

Частиною 1 ст. 18 Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Зважаючи на те, що в порушення вимог ст. 129-1 Конституції України, рішення суду боржником не виконано Позивачем розпочато примусове виконання такого рішення.

Оскільки, в ході виконання встановлено, що в боржника відсутні кошти, на які можна звернути стягнення, Позивачем звернено стягнення на належне боржнику нерухоме майно, а саме:

- 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 12, загальною площею 59,5кв.м., житловою площею 42,7кв.м., що складається з двох житлових кімнат та кухні;

- 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 199,7кв.м., житловою площею 118,7кв.м., ворота 1, огорожа 2, реєстраційний номер майна 2923024.

17.09.2018 року на виконання вимог ч. 5 ст. 56 Закону Позивачем прийнято постанову про опис та арешт майна боржника, якою описане вищевказане майно, в тому числі 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 199,7кв.м., житловою площею 118,7кв.м., ворота 1, огорожа 2, реєстраційний номер майна 2923024.

В подальшому таке майно оцінене у встановленому законом порядку та передане на реалізацію в ДП «СЕТАМ».

Позаплановою невиїзною перевіркою Міністерства юстиції України було проведено перевірку зведеного виконавче провадження № 56675407 та складено Довідку про перевірку від 27.04.2020 року у котрій, на думку осіб що проводили перевірку, зазначено що приватним виконавцем неправомірно звернуто стягнення на майно боржника - 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 , право користування яким мають неповнолітні особи (діти) без дозволу органу опіки і піклування щодо реалізації такого майна.

З Довідки також слідує, що Позивачем було передано на реалізацію майно боржника (частки будинку) за наявності відомостей про зареєстрованих дітей без звернення до органів опіки і піклування, чим порушено вимоги ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», п. 28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, абз. 7 п. 3 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за № 1301/29431 (далі - Порядок реалізації майна).

У матеріалах справи також наявний висновок Дисциплінарного уповноваженого № 13/2020 від 24.06.2020 згідно з яким дії приватного виконавця ОСОБА_1 у зведеному виконавчому провадженні № 56675407 не були спрямовані на порушення законодавства про виконавче провадження, існує законодавча невизначеність щодо порядку передачі на реалізацію частки майна боржника, нечіткість, прогалина закону не може бути підставою для дисциплінарної відповідності приватного виконавця, відсутні негативні наслідки для прав боржника та стягувача, оскільки спірне майно у зведеному виконавчому провадженні № 56675407 (1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 118,7 кв.м), реалізоване не було, відповідно у діях приватного виконавця ОСОБА_1 під час здійснення виконавчого провадження № 56675407 відсутня вся необхідна сукупність передумов для застосування дисциплінарного стягнення, передбачених ч. 5 ст. 40 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та ознак дисциплінарного проступку, передбачених частиною 2 статті 38 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

У матеріалах справи також наявна окрема думка члена Дисциплінарної комісії приватних виконавців ОСОБА_5 до рішення від 12.06.2020 року згідно з якою встановлено відсутність нормативного правила, що свідчить про відсутність в діях приватного виконавця ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку.

Згідно з Протоколом № 33 від 12.06.2020 року, котрим було оформлене вказане Рішення, посилання на окрему думку члена Дисциплінарної комісії приватних виконавців відсутнє, вказане не прийнято до уваги та у Протоколі не висвітлено.

12.06.2020 року рішенням у формі Протоколу № 33 Дисциплінарної комісії приватних виконавців було притягнуто Позивача до дисциплінарної відповідальності та застосовано стягнення у вигляді попередження.

25.06.2020 року Відповідачем-1 було видано Наказ № 2197/5, яким введено в дію зазначене вище Рішення Відповідача-2 від 12.06.2020 року.

Аналізуючи діяльність та оскаржувані рішення відповідачів суд звертає увагу на наступні норми законодавства, які регулюють вирішення спору у даній справі.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою цієї статті визначено, що у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Діяльність Дисциплінарної комісії приватних виконавців врегульована приписами Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 листопада 2017 року № 3791/5.

Згідно з пунктом 3 Положення, основними завданнями Дисциплінарної комісії є: розгляд питань про притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарних проступків; прийняття рішень про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.

Дисциплінарна комісія відповідно до покладених на неї завдань: розглядає подання Мін`юсту, Ради приватних виконавців України про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності; у разі надходження скарг на діяльність приватних виконавців направляє їх на перевірку Мін`юсту чи Раді приватних виконавців України; приймає рішення на підставі подання Мін`юсту чи Ради приватних виконавців України про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення (пункт 4 Положення).

Рішення Дисциплінарної комісії приймаються шляхом голосування простою більшістю голосів від кількості присутніх на засіданні членів комісії. У разі рівного розподілу голосів рішення вважається неприйнятим (пункт 15 Положення).

Рішення Дисциплінарної комісії оформлюється протоколом, що підписується усіма присутніми на засіданні членами комісії протягом двох робочих днів після засідання Дисциплінарної комісії (пункт 16 Положення).

Члени Дисциплінарної комісії мають право: вивчати матеріали, подані на розгляд Дисциплінарної комісії; заявляти клопотання, висловлювати власну думку з питань, що розглядаються; брати участь у прийнятті рішення шляхом голосування; висловлювати окрему думку, оформлену в письмовому вигляді (пункт 19 Положення).

Розгляд подання Мін`юсту чи Ради приватних виконавців України про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності на засіданні Дисциплінарної комісії починається із заслуховування доповіді члена Дисциплінарної комісії, який попередньо за дорученням голови Дисциплінарної комісії вивчав таке подання, після чого заслуховуються присутні на засіданні члени Дисциплінарної комісії, приватний виконавець та інші запрошені на засідання особи, а також вивчаються та аналізуються необхідні документи (пункт 25 Положення).

За результатами розгляду подання про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності Дисциплінарна комісія приймає рішення про: задоволення подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, передбаченого частиною першою статті 41 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»; відхилення подання та направлення матеріалів для повторної перевірки діяльності приватного виконавця; відхилення подання та відмову в застосуванні до приватного виконавця дисциплінарного стягнення (пункт 26 Положення).

У разі якщо Дисциплінарною комісією прийнято рішення про задоволення подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховуються обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року (пункт 27 Положення).

Рішення Дисциплінарної комісії про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення вводиться в дію наказом Мін`юсту (пункт 29 Положення).

Відповідно до ч. 5 ст. 40 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02 червня 2016 року № 1403-VIII, - у разі якщо Дисциплінарною комісією прийнято рішення про задоволення подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховуються обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року.

Щодо виконання даної норми відповідачами не було подано суду ніяких доказів щодо врахування при винесенні оскаржуваних рішень обставин вчинення позивачем проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року. Зазначене нівелює правомірність накладення на Позивача стягнення як об`єктивного та правомірного, а також порушує критерії правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, які слідують з норм п. 3 та п. 8 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України - обґрунтованості, пропорційності, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Відповідно до п. 25 Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 3791/5 від 27.11.2017, розгляд подання Міністерства юстиції України чи Ради приватних виконавців України про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності на засіданні Дисциплінарної комісії починається із заслуховування доповіді члена Дисциплінарної комісії, який попередньо за дорученням голови Дисциплінарної комісії вивчав таке подання, після чого заслуховуються присутні на засіданні члени Дисциплінарної комісії, приватний виконавець та інші запрошені на засідання особи, а також вивчаються та аналізуються необхідні документи.

Під час засідання Дисциплінарної комісії приватних виконавців позивач вказував на необхідність аналізу судової практики, в тому числі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з аналогічного питання.

Позивач зазначив, що згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, боржнику на праві спільної часткової власності належить лише 1/2 частка житлового будинку АДРЕСА_2 загальною площею 199,7кв.м., житловою площею 118,7кв.м., реєстраційний номер майна 2923024, на яку і звернуто стягнення приватним виконавцем. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 07.08.2017 року (номер рішення 68274008) зазначає, що «Суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні скарги, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, врахував роз`яснення, викладені у п. 17 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», та виходив з того, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 30 березня 2012 року було визначено за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину спірної квартири і Залізничним ВДВС м. Львова ГТУЮ на реалізацію було передано Ѕ частку в квартирі, в якій зареєстровані неповнолітні діти, а не квартиру в цілому, а відтак вони не втрачають право на проживання і користування спірним майном, дійшовши обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги». Позивач зазначив, що з даного правового висновку суду випливає, що при зверненні стягнення на частку боржника в об`єкті житлової нерухомості, право користування яким мають неповнолітні особи, виконавцю не потрібен дозвіл органів опіки і піклування на реалізацію такого об`єкту нерухомості, оскільки діти, що мають право користування таким об`єктом, не втрачають право на користування іншою частиною об`єкту, яка на реалізацію не передається.

Однак члени Дисциплінарної комісії приватних виконавців відмовилися брати її до уваги, посилаючись на те, що дана судова практика не стосується конкретних виконавчих проваджень щодо яких зазначено в поданні.

Відповідно до висновку Дисциплінарного уповноваженого № 13/2020 від 24.06.2020 року, згідно з яким дії приватного виконавця ОСОБА_1 у зведеному виконавчому провадженні №56675407 не були спрямовані на порушення законодавства про виконавче провадження, існує законодавча невизначеність щодо порядку передачі на реалізацію частки майна боржника, нечіткість, прогалина закону не може бути підставою для дисциплінарної відповідності приватного виконавця, відсутні негативні наслідки для прав боржника та стягувача, оскільки спірне майно у зведеному виконавчому провадженні № 56675407 (1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 118,7 кв.м) реалізоване не було, відповідно у діях приватного виконавця ОСОБА_1 під час здійснення виконавчого провадження № 56675407 відсутня вся необхідна сукупність передумов для застосування дисциплінарного стягнення, передбачених ч. 5 ст. 40 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та ознак дисциплінарного проступку, передбачених частиною 2 статті 38 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Комісією не взято до уваги окрему думку члена Дисциплінарної комісії приватних виконавців ОСОБА_5 , згідно з якою було встановлено відсутність нормативного правила, що свідчить про відсутність в діях приватного виконавця ОСОБА_1 складу дисциплінарного проступку.

Із наявного в матеріалах справи витягу з Протоколу Відповідача-2 від 12.06.2020 року вбачається, що в оскаржуваному рішенні Відповідача-1 відсутні мотиви для прийняття рішення та будь-які аргументи на користь прийняття чи відхилення доводів та доказів приватного виконавця, дисциплінарного уповноваженого та прийняття саме такого рішення за результатами розгляду подання.

Відповідно до ч. 5 ст. 40 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень суду та рішень інших органів», встановлено, що у разі якщо Дисциплінарною комісією прийнято рішення про задоволення подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховуються обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди, а також факти застосування до приватного виконавця дисциплінарних стягнень протягом останнього року.

Суд погоджується з доводами Позивача, що прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю. Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Отже, лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.

При оцінці правомірності оскаржуваного рішення Відповідача-1 суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень суду та рішень інших органів», підставою для притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку. Дисциплінарним проступком приватного виконавця є:

1) факт зайняття діяльністю, несумісною з діяльністю приватного виконавця;

2) порушення правил професійної етики приватного виконавця;

3) розголошення професійної таємниці або вчинення дій, що призвели до її розголошення;

4) невиконання або неналежне виконання своїх обов`язків;

5) невиконання статуту Асоціації приватних виконавців України, рішень Ради приватних виконавців України та з`їзду приватних виконавців України.

З тексту подання Міністерства юстиції України про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та тексту витягу з Протоколу № 33 від 12.06.2020 року, слідує, що Дисциплінарною комісією приватних виконавців розглядалися та оцінювалися винятково процесуальні виконавчі дії як приватного виконавця щодо примусового виконання рішень суду щодо передачі на примусову реалізацію майна боржника, в якому зареєстровані діти.

Тому суд погоджується з доводами Позивача, що зазначені зауваження Міністерства юстиції України, що були предметом розгляду на Дисциплінарній комісії, не мають ознак дисциплінарного проступку та лише суди наділені повноваженнями щодо прийняття рішення щодо законності та правомірності рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення.

Такий висновок підтверджується нормою ч. 2 ст. 40 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», - у разі якщо подання до Дисциплінарної комісії приватних виконавців про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності внесено за результатами перевірки діяльності приватного виконавця, здійсненої на підставі скарги учасника виконавчого провадження, яка одночасно є предметом судового розгляду з оскарження рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця, Дисциплінарна комісія приватних виконавців відкладає розгляд цього подання до набрання законної сили судовим рішенням за результатами розгляду такої скарги.

Аналогічна позиція міститься також в ст. 36 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень суду та рішень інших органів» та в ч.1 та ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», де зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду.

Всупереч зазначеним нормам Дисциплінарна комісія приватних виконавців приймаючи оскаржуване рішення від 12.06.2020 року дала оцінку процесуальним діям приватного виконавця щодо виконання судових рішень, зокрема, щодо процесуальних дій в ході виконавчого провадження по передачі на реалізацію майна. Представник Відповідача-1 не зміг назвати правових підстав та компетенції відповідачів здійснювати таку оцінку дій Позивача. Зазначене свідчить про порушення відповідачами, та зокрема Відповідачем-1, основного та безумовного принципу правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, закріплених в п. 1 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, - прийняття рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Суд наголошує, що дії позивача щодо неправомірного (на думку Дисциплінарної комісії) звернення стягнення на майно боржника - 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 , право користування яким мають неповнолітні особи (діти) без дозволу органу опіки і піклування щодо реалізації такого майна до суду як скаржником ОСОБА_2 так і іншими особами не оскаржувалися.

Суд зазначає, що прозорість адміністративних процедур є ефективним запобіжником державному свавіллю. Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Отже, лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.

Про дотримання членами комісії означеної процедури свідчитиме належна мотивація прийнятого рішення: встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення висвітлених у скарзі питань; посилання на докази, якими такі обставини обґрунтовані, із зазначенням причин їх прийняття чи відхилення; оцінка доводів та аргументів особи, що до якої застосовуються дисциплінарне стягнення; норми права, що застосовані, і ті, що не застосовані, з викладенням мотивів їх незастосування.

І навпаки, не наведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення.

Згідно з частиною 7 статті 34 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», у разі виявлення під час здійснення перевірок ознак дисциплінарного проступку приватного виконавця Міністерство юстиції України вносить вмотивоване подання до Дисциплінарної комісії про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності.

Отже, для прийняття рішення про притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності, відповідно до цього Закону, підставою для якого є наявність у діях приватного виконавця складу дисциплінарного, Дисциплінарна комісія приватних виконавців має ретельно дослідити всі обставини справи, тобто встановити факт порушення останнім законодавства, що в свою чергу і є мотивом для прийняття рішення про зупинення діяльності приватного виконавця.

Аналогічні правила закріплені і в пункті 27 Положення про Дисциплінарну комісію приватних виконавців, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 листопада 2017 року № 3791/5, за змістом якого у разі якщо Дисциплінарною комісією прийнято рішення про задоволення подання та застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, під час визначення виду дисциплінарного стягнення враховуються обставини вчинення проступку, ступінь вини приватного виконавця, тяжкість вчиненого ним дисциплінарного проступку, наявність наслідків, розмір заподіяної шкоди.

Суд погоджується з твердженням позивача про те, що існує законодавча невизначеність щодо порядку передачі на реалізацію частки майна боржника, а нечіткість, прогалина закону не може бути підставою для дисциплінарної відповідності приватного виконавця.

Крім того, суд зазначає, що відсутні негативні наслідки для прав боржника та стягувача, оскільки спірне майно у зведеному виконавчому провадженні № 56675407 (1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , загальною площею 118,7 кв.м), реалізоване не було, що Дисциплінарною комісією не було враховано.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Положеннями статті 17 цього Закону встановлено, що суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, позицією, викладеною в пункті 88 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України», визначено, що Судові ніщо не заважає назвати «судом» конкретний національний орган, який не входить до судової системи, для цілей встановлення його відповідності критеріям, викладеним у справі «Вільхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії». Адміністративний або парламентський орган може вважатися «судом» у матеріально-правовому значені цього терміну, що призведе до можливості застосування статті 6 Конвенції до спорів державних службовців (див. рішення у справах «Аргіру ті інші проти Греції» (Argyrou and Others v. Greece), заява № 10468/04, п. 24, від 15 січня 2009 року, та «Савіно та інші проти Італії» (Savino and Others v. Italy), заяви №№ 17214/05,20329/05 та 42113/04, пп. 72-75, від 28 квітня 2009 року). Проте висновок щодо застосовності статті 6 Конвенції не перешкоджає розгляду питання дотримання процесуальних гарантій у такому провадженні (див. вищезазначене рішення у справі «Савіно та інші проти Італії» (Savino and Others v. Italy), п. 72)».

Про подібність відносин, які виникають під час засідань Дисциплінарної комісії приватних виконавців до здійснення судочинства, можуть свідчити також обставини визначення порядку призначення членів комісії Законом, встановлення вимог до членів комісії, процедури засідання, можливість заявлення відводів, тощо.

Суд не приймає до уваги твердження представника Відповідача-1 про те, що в даному випадку Дисциплінарна комісія не може виступати відповідачем у справі, оскільки як вбачається із Положення саме вона наділена правом щодо дачі оцінки наявності чи відсутності в діях виконавця складу дисциплінарного проступку, застосовує той чи інший вид дисциплінарного стягнення, яке в подальшому вводиться в дію Наказом Міністерства.

Тобто, Комісія наділена адміністративно-процесуальною правосуб`єктністю в частині притягнення приватних виконавців до дисциплінарної відповідальності, її рішення тягнуть наслідки для осіб яких вони стосуються, а тому можуть виступати відповідачами у справах про оскарження їх рішень.

Наявність статусу юридичної особи для цього в контексті зазначеного для відповідача є не обов`язковим.

Частиною п`ятою статті 41 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», встановлено, що рішення про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, введене в дію наказом Міністерства юстиції України, може бути оскаржено до суду.

Пунктами 29, 30 даного Положення передбачено, що рішення Дисциплінарної комісії про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення вводиться в дію наказом Мін`юсту. Дата видання наказу Мін`юсту є датою застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення.

Рішення Дисциплінарної комісії про застосування до приватного виконавця дисциплінарного стягнення, введене в дію наказом Мін`юсту, може бути оскаржено до суду в порядку, встановленому законодавством.

Тому, з врахуванням наведеного, суд вважає, що рішення комісії може бути предметом судового оскарження, а Дисциплінарна комісія виступати відповідачем по справі, що стосується її рішень в частині застосування дисциплінарних стягнень до приватного виконавця.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.01.2020 у справі №2040/6763/18.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, проаналізувавши наведене, суд вважає за необхідне вказати, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені нормативно та документально, а тому є такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами першої та четвертої статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Аналогічна позиція стосовно обов`язку доказування була висловлена Європейським судом з прав людини у пункті 36 справи «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), від 01 липня 2003 року №37801/97, в якому він зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення).

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 139 КАС України судовий збір слід стягнути з Міністерства юстиції України на користь Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Дисциплінарної комісії приватних виконавців України від 12.06.2020, оформлене протоколом № 33.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 25.06.2020 № 2197/5.

Стягнути з Міністерства юстиції України (01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13 за рахунок її бюджетних асигнувань 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн 60 коп судового збору на користь Приватного виконавця виконавчого округу Львівської області ОСОБА_1 (АДРЕСА_3).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 19.11.2020.

Суддя Р.М. Брильовський