Справа № 420/225/20
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/225/20

Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С. Дата і місце ухвалення: 02.09.2020р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Юридичного департаменту Одеської міської ради в особі управління державної реєстрації, за участю третьої особи Управління обласної ради з майнових відносин, про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Юридичного департаменту Одеської міської ради в особі управління державної реєстрації, за участю третьої особи Управління обласної ради з майнових відносин, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Одеського міського управління юстиції Огородник Т.В. від 11.11.2015р. про внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про внесення змін до відомостей про осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписання договорів, та наявність обмежень щодо представництва - Управління обласної ради з майнових відносин, код за , - ОСОБА_2 .

Позов обґрунтовував тим, що 11.11.2015р. державним реєстратором юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Одеського міського управління юстиції Огородник Т.В. було прийнято рішення про внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про внесення змін до відомостей про осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори - Управління обласної ради з майнових відносин. У якості уповноважених осіб Управління, серед інших, були визначено Рагуліна Анатолія Володимировича. Здійснюючи від імені держави функції реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», державним реєстратором ОСОБА_3 були порушенні вимоги ч.2 ст.19 вказаного Закону, оскільки сама по собі заява про зміну відомостей про юридичну особу в частині визначення особи підписантом, без надання документів, що підтверджують підстави для визначення відповідної особи підписантом, не є підставою для внесення до Реєстру відповідних змін. У даному випадку державному реєстратору не було надано примірник оригіналу (ксерокопію, нотаріально засвідчену копію) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміну осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності та/або примірник оригіналу (ксерокопію, нотаріально засвідчену копію) розпорядчого документа про їх призначення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення від 02.09.2020р., з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність порушених прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах. Судом не враховано, що спірним рішенням відповідача підтвердженні повноваження ОСОБА_2 щодо підписання документів від імені Управління обласної ради з майнових відносин органу, уповноваженого від імені Одеської обласної ради розпоряджатися майном, яке є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області. Оскаржуваним рішенням державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Одеського міського управління юстиції Огородник Т.В. від 11.11.2015р. порушені права позивача, як члена територіальної громади міста Одеси, яка входить до складу територіальних громад Одеської області.

Апелянт вважає, що висновки суду, які стали підставою для відмови в задоволенні позову, суперечать положенням ч.ч. 4, 5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.1 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є оскарження ОСОБА_1 рішення державного реєстратора юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Одеського міського управління юстиції Огородник Т.В. від 11.11.2015р. про внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про внесення змін до відомостей про осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписання договорів, та наявність обмежень щодо представництва - Управління обласної ради з майнових відносин, код за , в частині визначення уповноваженою особою (підписантом) ОСОБА_2 .

Позивач стверджував, що жодні нормативні акти не надають першому заступникові начальника Управління обласної ради з майнових відносин підписувати договори і угоди від імені Управління без довіреності. А відтак, у державного реєстратора були відсутні підстави для внесення до Реєстру відомостей про ОСОБА_2 як особи, яка уповноважена без довіреності вчиняти юридичні дії від імені Управління.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що процедура призначення та наділення повноважень посадових осіб виконавчих органів обласних рад з питань управління власністю не передбачає погодження цих питань з відповідними територіальними громадами, які входять до адміністративної одиниці області, в зв`язку із чим, призначення чи наділення її посадових осіб певними функціями (повноваженнями) та реєстрація цього факту у ЄДР державним реєстратором не може безпосередньо вплинути на права, обов`язки чи інтереси територіальної громади міста Одеси чи її членів, в тому числі й позивача.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Наведеним положенням Основного Закону України кореспондує частина перша статті 5 КАС України, якою передбачено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Завданням адміністративного судочинства, у розумінні частин першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас, за змістом Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004, поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Правова позиція щодо тлумачення поняття «законний інтерес» викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2019р. у справі №522/3665/17.

У цій постанові Суд звернув увагу на те, що заінтересованість позивача повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача. Заінтересованість повинна мати об`єктивну основу. Юридична заінтересованість не випливає з факту звернення до суду, а повинна передувати йому. Тому для відкриття провадження у справі недостатньо лише твердження позивача, наведеного у позовній заяві, про порушення права, свободи або законного інтересу.

Проаналізувавши правові норми, Верховний Суд у згаданій постанові визначив, що законний інтерес має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово «її»); (д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Слід зазначити, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Однак, порушення вимог Закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, обов`язковою умовою для задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим під час судового розгляду та обов`язковою умовою для визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Вказаний висновок відповідає практиці ЕСПЛ, що викладена у його Рішенні від 30 жовтня 2014 року, по справі «Швидка проти України» (заява №17888/12), у п. 54 якого Суд вказав, що Конвенція покликана гарантувати не якісь теоретичні або ілюзорні права, а права, які є ефективними на практиці. Суд зазначив, що наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Звертаючись з позовом до суду першої інстанції з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що державним реєстратором юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Одеського міського управління юстиції Огородник Т.В. при прийнятті рішення від 11.11.2015р. про внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про внесення змін до відомостей про осіб, які мають право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписання договорів, та наявність обмежень щодо представництва - Управління обласної ради з майнових відносин, були порушенні вимоги ч.2 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», оскільки державному реєстратору не було надано примірник оригіналу (ксерокопію, нотаріально засвідчену копію) рішення уповноваженого органу управління юридичної особи про зміну осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності та/або примірник оригіналу (ксерокопію, нотаріально засвідчену копію) розпорядчого документа про їх призначення.

Тобто, єдиною підставою позову позивач зазначив порушення процедури прийняття спірного рішення, однак, при цьому, не навів жодного обґрунтування негативного впливу оскаржуваного рішення на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси позивача. Позивачем не вказано, з якими конкретними матеріальними або нематеріальним благами пов`язаний його інтерес та що цей інтерес належить саме позивачу.

Ні судом першої інстанції, а ні судом апеляційної інстанції в ході розгляду даної справи не встановлено, що позивач безпосередньо є потерпілим від оскаржуваного рішення та що воно спричинило суттєвий негативний вплив саме на позивача і він зазнав реальної шкоди.

Посилання апелянта на те, що прийняття оскаржуваного рішення є порушенням його прав як члена територіальної громади сіл, селищ та міст Одеської області є необґрунтованим, з огляду на те, що громадяни України реалізують своє право на участь у місцевому самоврядуванні за належністю до відповідних територіальних громад.

При цьому, ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Статтею 60 Закону передбачено, що районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Таким чином, позивач реалізує своє право на участь у вирішенні питань місцевого значення в межах Конституції і законів України через представницький орган територіальної громади - раду.

А відтак, в даному випадку, прийняття відповідачем оскаржуваного рішення не може розцінюватись як порушення прав позивача на участь у розпорядженні майном, яке є спільною власністю територіальної громади.

Позивач, окрім абстрактного обґрунтування можливого порушення його прав, не наводить жодного конкретного порушення прав, які підлягають захисту в судовому порядку.

А відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю порушеного права останнього у спірних правовідносинах.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги позивача та скасування рішення суду першої інстанції від 02.09.2020р. колегія суддів не вбачає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 17 листопада 2020 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук