Справа № 160/3855/20
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

17 листопада 2020 року м. Дніпросправа № 160/3855/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),
суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року (суддя Маковська О.В.) у справі № 160/3855/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 25.03.2014 по 18.03.2015 включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 25.03.2014 по 18.03.2015, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.03.2015;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 25.03.2014 по 18.03.2015 включно;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 25.03.2014 по 18.03.2015, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 18.03.2015;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь період розрахунку при звільненні починаючи з 18.03.2015 і по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що у період з 25.03.2014 по 18.03.2015 перебував на військовій службі, за час проходження якої йому не надавалась а ні щорічна, а ні додаткова відпустки, як учаснику бойових дій, які передбачені ст.16-2 Закону

України «Про відпустки», п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Вважав, що у зв`язку із вищевказаним він має право на компенсацію за невикористані дні вищевказаних відпусток, та відповідно до ст.117 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також на індексацію грошового забезпечення.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:

визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 25.03.2014 по 18.03.2015 включно;

зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахування та виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 25.03.2014 по 18.03.2015 включно;

визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення;

зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення;

визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні;

зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні починаючи з 18.03.2015 і по день фактичного розрахунку.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду, в частині задоволених позовних вимог, мотивовано тим, що позивач мав право на додаткову відпустку за час проходження служби, а, отже, і право на її компенсацію відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Встановивши, що при звільненні відповідачем не проведено із позивачем всіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні. При цьому, суд врахував правові позиції, викладені Верховним Судом у своїх рішеннях, та вказав на можливість застосування в спірному випадку положень трудового законодавства, зокрема, ст. ст. 116 та 117 КЗпП України, як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні військовослужбовців з лав Збройних Сил України та відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні, оскільки спеціальним законодавством, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, такі питання не врегульовані. Крім цьому, розглянувши справу, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення у відповідності до приписів Порядку №1078 та з огляду на відсутність доказів вчинення таких дій відповідачем.

Рішення суду, в частині незадоволених позовних вимог, мотивовано встановленими обставинами справи, які свідчать про те, що за весь період військової служби позивачу надавалась щорічна основна відпустка у кількості 30 днів (за період з 25.03.2014 по 31.12.2014 25 діб, з 01.01.2015 по 18.03.2015 5 діб), у зв`язку з чим підстави для задоволення заявлених вимог в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за період з 25.03.2014 по 18.03.2015 та зобов`язання нарахувати та виплатити відповідну компенсацію, відсутні.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 протягом 2015 року позивач безпосередньої участі в проведенні антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області не брав, при цьому статус учасника бойових дій останньому надано вже після дати звільнення з військової служби у запас та виключення із списків особового складу військової частини, у зв`язку з чим вважає, що у спірний період з 25.03.2014 по 18.03.2015 дія пункту 19 ч.1 ст.16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до позивача не може застосовуватися. Крім цього, скаржник вказує на те, що до набрання чинності Законом №426-VIII додаткова відпустка учасникам бойових дій строком до двох тижнів на рік надавалася без збереження заробітної плати, тому, за позицією скаржника, підстав для виплати грошової компенсації за всі невикористані дні вказаної додаткової відпустки у відповідності до Порядку №260 не має. Зазначає, що в межах розгляду справи позивачем не доведено право на виплату компенсації за невикористані дні додаткової та щорічної відпусток. Що стосується вимог щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку, скаржник зазначає, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Що стосується вимог щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення, то відповідач вважає висновок суду про їх задоволення безпідставним, оскільки такі вимоги не підтверджені нормативно та документально, а саме позивачем не вказано і не надано розрахунок за який період часу та з якого розрахунку базового місяця слід нарахувати та виплатити таку індексацію.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи, які не заперечуються сторонами, свідчать про те, що ОСОБА_1 з 25.03.2014 по 18.03.2015 перебував на військовій службі, що підтверджується записом у військовому квитку.

Відповідно до посвідчення, виданого 24.04.2015 року, ОСОБА_1 є учасником бойових дій.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 22.10.2014, позивач у період з 08.05.2014 по 19.07.2014 та з 26.07.2014 по 07.08.2014 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції в Донецькій та Луганській областях.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.03.2015 №68 позивач звільнений з військової служби у запас. У витязі зазначено, що позивачем щорічна основна відпустка за 2015 рік використана в кількості 5 діб.

Відповідно до витягу з наказу від 23.12.2014 №280 позивачу надано щорічну відпустку на 25 діб з 23.12.2014 по 16.01.2015.

Вказуючи на неправомірність дій відповідача щодо не нарахування та не виплати компенсації за невикористані дні щорічної та додаткової відпусток, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з позовом.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише відповідачем, то в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції переглядає та надає оцінку рішенню суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

Відносно заявлених вимог, в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 25.03.2014 по 18.03.2015 включно та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату такої грошової компенсації за вказаний період, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Так, суд першої інстанції, вирішуючи спір між сторонами в цій частині, з аналізу положень Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, Закону України Про відпустки, Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, Закону України Про оборонуУкраїни дійшов висновків про те, що по-перше: в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. По-друге, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Вказані висновки суду першої інстанції відповідають правовим висновкам Верховного Суду, які викладені у рішенні від 16.05.2019 за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019р.

У рішенні від 16.05.2019 року Верховним Судом вказано ознаки типових справ.

З наявних в матеріалах справи доказів та заявлених позивачем вимог вбачається, що дана справа №160/3855/20, в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності військової часттини щодо невиплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та зобов`язання відповідача здійснити виплату вказаної компенсації за ознаками є типовою справою та предмет спору, в даному випадку співпадає з предметом спору зразкової справи №620/4218/18

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має врахувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Оскільки дана адміністративна справа в цій частині позовних вимог відповідає ознакам типової справи, судом першої інстанції обгрунтовано при вирішенні даної справи враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи №Пз/9901/4/19 (№620/4218/18).

З матеріалів справи, та з огляду на аргументи апеляційної скарги не заперечується відповідачем, судом встановлено, що позивач, як учасник бойових дій, не використав дні додаткової відпустки у період проходження військової служби - з 25.03.2014 по 18.03.2015, а відтак набув право на отримання грошової компенсації замість неї у зв`язку із звільненням зі служби.

Оскільки встановлені обставини справи свідчать про те, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу військової частини, відповідачем не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 №3551-ХІІ, за весь період проходження військової служби, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такі дії відповідача слід вважати протиправною бездіяльністю.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог позивача та наявність правових підстав для їх задоволення в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 25.03.2014 по 18.03.2015 включно та зобов`язання останнього здійснити нарахування та виплату такої грошової компенсації позивачу за вказаний період.

Що стосується заявлених позовних вимог, в частині визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу такий середній заробіток починаючи з 18.03.2015 і по день фактичного розрахунку, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Вирішуючи спір між сторонами, в цій частині заявлених вимог, суд першої інстанції дійшов висновку щодо можливості застосування до спірних відносин приписів КЗпП України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, у зв`язку з чим в даному випадку застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, компенсація за дні невикористаної відпустки, на яку, як встановлено вище, позивач набув право, мала бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст..117 КЗпП України.

З цих підстав фактично виходив і суд першої інстанції, який зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні починаючи з 18.03.2015 і по день фактичного розрахунку на підставі положень статті 117 КЗпП України.

В той же час, вирішуючи питання про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судом першої інстанції не враховано таке.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Згідно з ч.2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У спірному випадку встановлено, що позивач звільнений із військової служби 18.03.2015 року.

У відповідності із п.8 Порядку №100 (постанова КМУ від 08.02.1995р. №100) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наданої довідки про доходи ОСОБА_1 №3332 від 11.11.2020 вбачається, що у січні 2015 року його грошове забезпечення дорівнювало 4194,00 грн., у лютому 2015 року - 4194,00 грн. Всього за два повні місяці (59 календарних днів) служби 8388,00 грн.

Таким чином середньоденне грошове забезпечення позивача за два місяці, що передують звільненню, складає 142,17 грн., виходячи із розрахунку 8388,00 / 59 календарних днів. Кількість днів затримки за період з 18.03.2015 року по день звернення до суду з позовом (06.04.2020 року включно) 1849 днів

Таким чином, розмір середнього заробітку за період з 18.03.2015 по 06.04.2020 становить 262 872,33 грн.

В той же час, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 10 000 грн.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує наявність спору між працівником та роботодавцем, з приводу належних сум до виплати на день звільнення, який вирішувався судом; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який пов`язаний саме із вирішенням спірних відносин у судовому порядку, а також приймає до уваги і те, що позивач тривалий час не звертався до суду, оскільки звільнено його було 18.03.2015, а до суду він звернувся лише у квітні 2020 року. Та з цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що пропорційним та справедливим розміром відшкодування позивачу, є середній заробіток у розмірі 10 000грн.

Що стосується заявлених позовних вимог, в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення та зобов`язання відповідача вчинити такі дії, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-XII (надалі - Закон №1282-XII).

Відповідно до статті 1 Закону №1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення в розумінні цього закону це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг, а поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення (абзац 2).

Положеннями статті 2 Закону № 1282-XII встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Статтею 4 Закону №1282-ХІІ передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У свою чергу, правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначаються Порядком №1078.

Пунктом 2 Порядку №1078 передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Пунктом 5 Порядку №1078 встановлено, що у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. У базовому місяці значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації. У разі коли підвищення розмірів мінімальних соціальних гарантій, зазначених в абзаці першому цього пункту, не супроводжується зростанням грошових доходів громадян, передбачених пунктом 2 цього Порядку, грошові доходи індексуються на загальних підставах відповідно до пунктів 1-1 і 4 цього Порядку.

Отже, індексація грошових доходів, в тому числі, грошового забезпечення, відбувається за наявності певних умов, які визначені діючим законодавством.

Позивач в заявленому позові не наводить умов, передбачених законом, з настанням яких пов`язує набуття права на отримання індексації грошового забезпечення. Таких умов, в ході судового розгляду справи, не встановлено і судом першої інстанції.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги, в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення та зобов`язання відповідача вчинити такі дії, є необґрунтованими у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року по справі № 160/3855/20 скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 25.03.2014 по 18.03.2015 включно.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 25.03.2014 по 18.03.2015 включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 10 000 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України

Повне судове рішення складено 17.11.2020р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк