Справа № 520/2030/2020
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2020-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Горшкова О.О.

19 листопада 2020 р. Справа № 520/2030/2020

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Бегунца А.О. , Рєзнікової С.С. ,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановила:

17.02.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі ГУ ПФУ в Харківській області, пенсійний орган), які полягають у невиплаті йому пенсії за період з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року у сумі 54.530,10 грн.;

- стягнути з ГУ ПФУ в Харківській області заборгованість з виплати його пенсії за період з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року у сумі 54.530,10 грн. та компенсацію втрати частини доходів через порушення встановлених строків їх виплати у сумі 14.093,00 грн., а усього 68.623,10 грн., виплату недоплаченої частини основного розміру пенсії та компенсації здійснити однією сумою.

Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що він є пенсіонером та отримує пенсію. У зв`язку із військовим конфліктом на Донбасі він був вимушений покинути своє постійне місце проживання та переїхати до м. Харкова, де став на облік як внутрішньо переміщена особа. Відповідно до довідки № 312 від 08.08.2019 року, виданої ГУ ПФУ в Харківській області, сума його пенсії, що нарахована за період з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року складає 54.530,10 грн. Дана сума була нарахована відповідачем, однак не виплачена з огляду на постанову Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року № 335 Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 (далі Постанова КМУ № 335). Позивач вважає такі дії незаконними, оскільки вони порушують його право на пенсійне забезпечення.

Також, позивач вказує, що, оскільки сума невиплаченої до теперішнього часу його пенсії за період з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року складає 54.530,10 грн., він має право на отримання компенсації втрати частини доходу за весь цей період, яка станом на 31.01.2020 року становить 14.093,00 грн.

Обґрунтування вимог про здійснення виплати недоплаченої частини основного розміру пенсії та компенсації однією сумою відсутнє.

Заперечуючи проти вимог ОСОБА_1 , у відзиві на адміністративний позов ГУ ПФУ в Харківській області зазначає, що позивач перебував на обліку в ГУ ПФУ в Луганській області як отримувач пенсії за вислугу років, призначеної з 17.06.1983 року на умовах Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (далі Закон № 2262-ХІІ) по лінії МВС України в розмірі 74 % грошового забезпечення (вислуга 28 років). Позивача взято на облік ГУ ПФУ в Харківській області в січні 2018 року на підставі електронної пенсійної справи. Пенсійні виплати поновлені на підставі протоколів засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради від 29.12.2017 року № 52 (80) та від 02.11.2018 року № 44 (124). Заборгованість за період з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року виплачуватиметься відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (далі Порядок призначення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (далі Постанова КМУ № 365).

Крім того, відповідач вказує, що позовні вимоги щодо компенсації втрати частини доходу є передчасними та не підлягають задоволенню, оскільки на цей час між сторонами існує спір про заборгованість по пенсії, яка не виплачувалась, а відтак, компенсація не могла бути нарахована та виплачена.

Також, позивач зазначив, що вимога щодо здійснення виплати суми недоплаченої частини основного розміру пенсії єдиним платежем не підлягає задоволенню, оскільки кількість платежів у межах однієї суми коштів не порушує прав особи на соціальний захист у формі пенсійного забезпечення, адже метою судового захисту є спонукання владного суб`єкта до належного виконання адміністративних функцій у повному обсязі, що полягає у проведенні розрахунку за усією належною до одержання суми пенсії.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2020 року (рішення ухвалено за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Так, судовим рішенням визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року.

Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 за період з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року у розмірі 54.530,10 грн.

Рішення суду в частині виплати пенсії у межах суми за один місяць допущено до негайного виконання.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судом проведений розподіл судових витрат стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Харківській області витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 840,80 грн.

Висновок суду вмотивований тим, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058-IV. Поряд із тим, доказів прийняття відповідного рішення про припинення виплати позивачу пенсії відповідачем з підстав, визначених ст. 49 Закону № 1058-IV до суду не надано.

Крім того, суд зазначив, що умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ Державний ощадний банк. Доказів скасування довідки про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи відповідачем не надано. Факт того, що позивач не має рахунку в установі ПАТ Державний ощадний банк, відповідачем не надано.

Також, суд зазначив, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, суд вважає необґрунтованим посилання представника відповідача на те, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий час обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, оскільки даний порядок ще не прийнято, а, отже, втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Щодо вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд зазначив, що для проведення компенсації обов`язковою умовою є наявність нарахованого, але не виплаченого доходу, а також порушення встановлених строків його виплати на один і більше календарний місяць. Тобто, зазначена вимога є передчасною.

Щодо зобов`язання здійснити виплату пенсії однією сумою, суд зазначив, що спосіб виконання дій, які має вчинити за рішенням суду суб`єкт владних повноважень, не визначений в спірних правовідносинах нормативно. У разі набрання чинності рішенням суду про зобов`язання сплатити недоплачену частину пенсії, перерахування недоплачених сум буде вважатися належним виконанням судового рішення, як у разі перерахування присудженої суми кількома платежами, так і однією сумою, а повним виконанням рішення суду буде сплата відповідачем всієї недоплаченої різниці.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Харківській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у їх задоволенні.

Аргументи, наведені пенсійним органом в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у відзиві на позов.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення на підставі ст. 317 КАС України частковому скасуванню.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 перебував на обліку в ГУ ПФУ в Луганській області як отримувач пенсії за вислугу років, призначеної з 17.06.1983 року на умовах Закону № 2262-XII, в розмірі 74 відсотки грошового забезпечення (а.с. 50).

Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Холодногірського району Харківської міської ради № від 15.11.2017 року ОСОБА_1 взято на облік як внутрішньо переміщену особу (а.с. 13).

12.12.2017 року до ГУ ПФУ в Харківській області надійшла заява позивач від 21.11.2017 року про запит його пенсійної справи з ГУ ПФУ в м. Сєверодонецьк у зв`язку з його тимчасовим перебуванням в Харківській області та перерахунок пенсії (а.с. 51).

11.12.2017 року пенсійним органом згідно штампу вхідної кореспонденції було отримано пенсійну справу позивача (зв. бік а.с. 51).

З січня 2018 року позивача перебуває обліку в ГУ ПФУ в Харківській області.

На підставі протоколів засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради № 52 (80) від 29.12.2017 року та № 44 (124) від 02.11.2018 року соціальні виплати ОСОБА_1 поновлено згідно з постановою № 365 (а.с. 53, зв. бік. а.с.55).

Відповідно до довідки № 312 від 08.08.2019 року, виданої ГУ ПФУ в Харківській області, сума нарахованої пенсії ОСОБА_1 за період з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року становить 54.530,10 грн. (а.с. 35).

13.11.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати довідку про наявність або відсутність заборгованості ГУ ПФУ в Харківські області з його пенсійних виплат, із зазначенням періоду. Крім того, ОСОБА_1 просив протягом двох робочих днів з дня отримання даного листа, сплатити заборгованість з виплати його пенсії за період з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року, що складає 54.530,10 грн. (а.с. 16).

Листом ГУ ПФУ в Харківські області № 6415/А-14 від 12.12.2019 року ОСОБА_1 повідомлено, що подальша виплата пенсії, в тому числі сум за минулий період, провадитиметься відповідно до порядку, визначеного Постановою № 365 зі змінами, внесеними Постановою № 335 (а.с. 58).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996 року, ратифікована Законом України від 14.09.2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 року (далі Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною 1 статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України Про недержавне пенсійне забезпечення, Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

За змістом конституційних норм Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Преамбулою Закону № 1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Колегія суддів зазначає, що постановою КМУ № 335 внесені зміни до постанови КМУ № 365, а саме, п. 15 викладено в такій редакції: Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України., а п.18 доповнено реченням такого змісту: Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Відсутність відповідного нормативно-правового документу, що визначає механізм реалізації права на отримання невиплаченої суми пенсії за минулий період не може бути визнано обґрунтованою підставою для позбавлення особи такого права.

Право позивача на отримання пенсії за минулий період чітко закріплено у статті 46 Закону № 1058-IV, якою встановлено, що частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Колегія суддів зазначає, що жодних змін у Закон № 1058-IV з приводу особливостей виплати заборгованості з пенсійних виплат особам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Припиняючи виплату пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії колегія суддів вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Щокін проти України, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до довідки № 312 від 08.08.2019 року, виданої ГУ ПФУ в Харківській області, сума нарахованої пенсії ОСОБА_1 за період з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року становить 54.530,10 грн.

При цьому, з наявних у справі документів, зокрема, відзиву на позов та листування між ГУ ПФУ в Харківській області та позивачем вбачається відсутність спору відносно розміру нарахованої заборгованості з виплати пенсії між сторонами.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що з метою відновлення порушеного права ОСОБА_1 необхідно зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області здійснити виплату його пенсії за період з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року в сумі 54.530,10 грн., скасувавши резолютивну частину судового рішення, а саме абзац Визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Харківській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року, оскільки ГУ ПФУ в Харківські області у період часу з 01.07.2016 року по 31.12.2017 року не здійснювало нарахування пенсії позивачу.

Інші доводи апеляційної скарги позивача означених висновків колегії суддів не спростовують.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Зміна судового рішення може полягати в доповнення або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року скасувати в частині, якою задоволені вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 та визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01 липня 2016 року по 31 грудня 2017 року, з прийняттям нового судового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволені означеної вимоги.

В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) А.О. Бегунц С.С. Рєзнікова

Постанова складена і підписана 19 листопада 2020 року.