Справа № 640/17326/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрямбуд», про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Відповідач, Дніпровський РВ ДВС м. Києва), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрямбуд» (далі - Третя особа, ТОВ «Укрямбуд») про визнання протиправними та скасування:

- постанови старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Києва Урабна Д.Д. від 23.07.2019 року ВП №47337103 про стягнення витрат виконавчого провадження в розмірі 369,00 грн.;

- постанови старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Києва Урабна Д.Д. від 23.07.2019 року ВП №47337103 про стягнення виконавчого збору в сумі 38 687,28 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.10.2020 року позов задоволено частково - визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Дніпровського РВ ДВС м. Києві Урабна Д.Д. від 23.07.2019 року ВП №47337103 про стягнення витрат виконавчого провадження у сумі 369,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не підтверджено розмір понесених витрат виконавчого провадження, а відтак спірна постанова в частині їх стягнення підлягає скасуванню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування постанови про стягнення виконавчого збору, суд підкреслив, що повернення виконавчого документу стягувачу, а не його передача до приватного виконавця, не має своїм наслідком висновок про відсутність підстав для стягнення виконавчого збору. Крім того, підкреслив, що спірна постанова прийнята у період дії Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка набрала чинності з 22.08.2018 року та якою зміно правове регулювання спірних правовідносин.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині відмови у задоволенні позовних вимого та прийняти у ній нове, яким позовні вимоги задовольнити. В іншій частині рішення суду просить залишити без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом не було враховано, що із набранням чинності 22.08.2018 року нової редакції статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» погіршилося становище боржника, що має своїм наслідком фактичне подвійне стягнення виконавчого збору, на чому неодноразово наголошував і Верховний Суд. Крім того, звертає увагу, що жодних дій з примусового виконання виконавчого документа Відповідачем не здійснювалося.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18.11.2020 року.

У межах встановлених судом строків відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати в частині, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, на виконанні Дніпровського РВ ДВС м. Києва перебував виконавчий лист №755/24910/13-ц, виданий 23.07.2014 року, за яким стягувачем є ТОВ «Укрямбуд», а боржником - ОСОБА_1 , предмет стягнення - заборгованість в сумі 386 872,85 грн.

На підставі заяви ТОВ «Укрямбуд» від 19.07.2019 року про повернення та залишення без виконання виконавчого листа №755/24910/13-ц старшим державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Києва 23.07.2019 року прийнято постанову ВП №47337103 про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 17).

Крім того, у той же день старшим державним виконавцем Дніпровського РВ ДВС м. Києва 23.07.2019 року прийняті постанови про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 38 687,28 грн. (а.с. 18) та про стягнення з ОСОБА_1 витрат виконавчого провадження в сумі 369,00 грн. (а.с. 19-20).

Також матеріали справи свідчать, що 31.07.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Телявським А.М. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59686848 з примусового виконання виконавчого листа №755/24910/13-ц, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 23.07.2014 року, пунктом 3 якої приписано стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі та в порядку, встановленому ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (а.с. 13).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 3, 5, 18, 27, 40, 63 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (далі - Інструкція №512/5), суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки єдиною умовою його нестягнення є передача виконавчого провадження до приватного виконавця, що у межах спірних правовідносин не мало місця.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Приписи п. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 26 Закону визначають, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Закону у редакції, яка була чинна до 28.08.2018 року, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

За правилами п. п. 1-6 ч. 5 ст. 27 Закону виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

У свою чергу, частиною 8 цієї ж статті 27 Закону обумовлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

За правилами ч. 5 ст. 37 Закону повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Приписами статей 40, 42 Закону передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору.

Так, частиною 3 статті 40 Закону встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч. 4 ст. 42 Закону на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону у редакції, що діяла до 28.08.2018 року, випливає, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Разом з тим, як вірно зауважено судом першої інстанції, Законом України від 03.07.2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності 28.08.2018 року, внесено зміни до статті 27 Закону, згідно яких виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що з урахуванням редакцій Закону, які були чинними у період існування заборгованості Позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась, а саме: в період до 28.08.2018 року розмір виконавчого збору становив 10 відсотків фактично стягнутої суми, а у період після 28.08.2018 року - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 року у справі № 1-7/99 (про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) надав офіційне тлумачення частини першої статті 58 Конституції України та вказав, що положення цієї норми про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, треба розуміти так, що воно стосується людини і громадянина (фізичної особи). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Отже, положення статті 27 Закону у редакції, яка була чинна до 28.08.2018 року, зменшували відповідальність Позивача, як боржника, у порівнянні з нормами статті 27 Закону у редакції, яка була чинна після 28.08.2018 року, оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає примусовому стягненню.

Таким чином, з урахуванням того, що внесені Законом України від 03.07.2018 року № 2475-VIII зміни до статті 27 Закону погіршили становище боржника - ОСОБА_1 , оскільки виконавче провадження розпочато під час дії попередньої редакції ст. 27 Закону, а також того, що виконавчою службою фактично не стягнуто з боржника коштів за виконавчим листом, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у Відповідача правових підстав для стягнення з Позивача виконавчого збору.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.10.2020 року у справі № 280/5959/19, від 12.08.2020 року у справі №1340/5053/18, від 29.07.2020 року у справі №1340/5050/18, від 14.05.2020 року у справі №640/685/19 та від 28.04.2020 року у справі №520/11908/18.

Окремо судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Аналогічні правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі №2540/3203/18.

З огляду на наведене суд першої інстанції, залишивши поза увагою положення ст. 58 Конституції України та позиції Верховного Суду, прийшов до помилкового висновку, що у державного виконавця були підстави для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірній постанові, а відтак така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону.

Крім того, при стягненні виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_1 про протиправність постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору ВП № 47337103 від 23.07.2019 року та наявність підстав для її скасування, що було залишено поза увагою суду першої інстанції внаслідок неправильного застосування співвідношення редакцій статті 27 Закону через призму положень статті 58 Конституції України.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо необґрунтованості позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки прийняття останньої без фактично вчинених виконавчих дій зумовить подвійне стягнення виконавчого збору (основної винагороди приватного виконавця) з боржника. Наведені висновки мають своїм наслідком скасування судового рішення у відповідній частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи в частині. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення суду - скасувати в частині.

Крім іншого, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність зміни розподілу судових витрат та стягнення з Дніпровського РВ ДВС міста Києва за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, в сумі 2 689,40 грн., з яких 1 536,80 грн. за подання позовної заяви та 1 152,60 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 271, 272, 287, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2020 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Прийняти в указаній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Урабна Д.Д. від 23.07.2019 року ВП №47337103 про стягнення виконавчого збору в сумі 38 687,28 грн.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2020 року - залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат, зазначивши, що стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Дніпровського районного відділу Державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (02094, м. Київ, вул. Краківська, 20, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) підлягають витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 2 689 (дві тисячі шістсот вісімдесят дев`ять) гривень 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 18» листопада 2020 року.