Справа № 752/8626/20
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2020-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 752/8626/20 Суддя (судді) першої інстанції: Хоменко В.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Земляної Г.В.,

Карпушової О.В.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.,

за участю учасників судового процесу:

від позивача (апелянта): ОСОБА_1

від відповідача: не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 01 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інспектора БЗС батальйону роти № 2 Управління патрульної поліції в м.Києві старшого лейтенанта поліції Мельника Сергія Сергійовича про визнання дій протиправними та скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

До Голосіївського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 до Інспектора БЗС батальйону роти № 2 Управління патрульної поліції в м.Києві старшого лейтенанта поліції Мельника Сергія Сергійовича, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо винесення постанови серії ЕАК № 2475888 від 02.05.2020 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 121 КУпАП;

- скасувати постанову відповідача про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАК № 2475888 від 02.05.2020 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 121 КУпАП.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем було протиправно винесено оскаржувану постанову та безпідставно притягнуто його до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 121 КУпАП, оскільки ПДР України, у тому числі і п. 2.9. «в» він не порушував, а у постанові інспектор посилався на неіснуючий документ - митну декларацію OD1008988, хоча керований ним автомобіль було імпортовано відповідно до митної декларації UA500500/2020/219344. Разом з цим, позивач зазначив, що при винесенні оскаржуваної постанови інспектором було грубо порушено приписи ст. 278 та 279 КУпАП, а також не враховано те, що у зв`язку з введеним на території України карантинного режиму сервісні центри МВС не проводили реєстрацію вживаних автомобілів.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 01 вересня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивач звернувся з апеляційною скаргою та посилаючись на не повне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, не відповідність висновків суду дійсним обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на доводи аналогічні викладеним у позовній заяві та разом з цим наголошує, що судом першої інстанції не було встановлено чи дійсно він керував зазначеним у постанові автомобілем, у той час як в матеріалах справи такі докази відсутні. Висновок суду першої інстанції про те, що викладаючи фабулу оскаржуваної постанови, відповідачем було допущено неточність у визначенні даних митної декларації позивач вважає безпідставним та необґрунтованим, оскільки відповідачем не було надано жодних пояснень з даного приводу.

Наведене, зокрема допущення помилки в оскаржувані постанові, на переконання позивача, вказує про те, що відповідач діяв не у спосіб, передбачений законом, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З огляду на зазначене та враховуючи, що судом першої інстанції було не повно встановлено обставини справи, а також не надано належної правової оцінки спірним правовідносинам, апелянт вважає прийняте рішення необґрунтованим та незаконним.

Відповідач, який був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи до суду не прибув та явку уповноважених представників до суду не забезпечив, про причини неявки суду не повідомив. Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надав.

З огляду на вказані обставини та керуючись положеннями ч. 2 ст. 313 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про можливість апеляційного розгляду даної справи без участі відповідача (його представника).

Позивач у судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та просив суд їх задовольнити.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів, 02 травня 2020 року інспектором БЗС батальйону роти № 2 Управління патрульної поліції в м. Києві старшого лейтенанта поліції Мельником С.С. було складено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАК № 2475888 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 6 ст. 121 КУпАП.

Зі змісту даної постанови вбачається, що 02 травня 2020 року о 13 год. 36 хв. ОСОБА_1 керував на вул. Жилянський, 143 у м. Києві керував ТЗ Toyota НОМЕР_1 , котрий не зареєстрований у встановленому законодавством порядку, вантажна митна декларація OD1008988 від 19.03.2020 року, що є порушенням п. 2.9 «в» ПДР України, адміністративна відповідальність за яке передбачена ч. 6 ст. 122 КУпАП.

За наведених обставин, відповідачем було постановлено рішення про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170,00 грн.

Судовою колегією також встановлено, що оскаржувана постанова була підписана правопорушником без жодних зауважень.

Проте, не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому, вина позивача у порушенні Правил дорожнього руху України є доведеною, а постанова винесена з дотриманням вимог встановлених КУпАП.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно п. 8 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Також, відповідно до приписів п. 29 зазначеної норми поліція виявляє транспортні засоби особистого користування, тимчасово ввезені на митну територію України громадянами більш як на 30 діб та не зареєстровані в Україні у встановлені законодавством строки.

Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII (далі ЗУ № 3353-ХІІ) учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

За п. 1.3. Правил дорожнього руху України (далі ПДР), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (п. 1.9).

Приписами ст. 31 ЗУ № 3353-ХІІ визначено обов`язок реєстрації та обліку транспортних засобів.

Так відповідно до приписів наведеної норми, транспортні засоби особистого користування, тимчасово ввезені на митну територію України громадянами більш як на 30 діб, підлягають державній реєстрації протягом десяти діб з моменту такого ввезення без зміни реєстраційних документів та національних номерних знаків країни їх реєстрації у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

На транспортні засоби оформляються та видаються реєстраційні документи, зразки яких затверджуються Кабінетом Міністрів України, та закріплюються номерні знаки, які відповідають встановленим вимогам.

Аналогічна правова норма закріплена і у ст. 31 ЗУ № 3353-ХІІ, якою визначено, що власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Разом з цим, положеннями ст. 37 вказаного Закону регламентовано, що експлуатація незареєстрованих (неперереєстрованих) транспортних засобів забороняється.

Аналогічна правова норма закріплена у п.2.9 "в" ПДР відповідно до приписів якої водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС.

У свою чергу, згідно з положеннями ч. 6 ст. 121 КУпАП керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в Україні в установленому порядку тягне за собою накладення штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, як правильно було зазначено судом першої інстанції, наведеними нормами в імперативному порядку встановлено обов`язковість реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів в Україні в установленому порядку та заборону експлуатації незареєстрованих (неперереєстрованих) транспортних засобів.

Відповідно до приписів ст. 222 КУпАП справи про такі адміністративні правопорушення як порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, зокрема і передбачених ч. 6 ст.121, розглядають органи Національної поліції.

Згідно з вимогами п.1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Як було встановлено судом та вбачається зі змісту оскаржуваної постанови підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що передбачена ч. 6 ст. 121 КУпАП слугувало встановлення відповідачем факту керування позивачем транспортним засобом, який не зареєстрований у встановленому законодавством порядку.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта про те, що судом першої інстанції не було встановлено чи дійсно він керував зазначеним транспортним засобом, а також те, що матеріали справи не містять доказів керування ним цим транспортним засобом.

Так, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів ст. 16 ЗУ № 3353-ХІІ водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки, зокрема, посвідчення водія.

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 122 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з положеннями п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 року за № 1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року, № 1408/27853, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Положеннями розділу ІІІ цієї Інструкції регламентовано, що постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ч. 6 ст. 122 КУпАП виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки.

У розділі ІV Інструкції вказано, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 283 КУпАП постанова повинна містити, зокрема, відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування.

З огляду на вказані норми законодавства, колегією суддів встановлено, що у п. 4 оскаржуваної постанови «особа, щодо якої розглядається справа» вказано: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , посвідчення водія: НОМЕР_2 . Вказана постанова містить підпис ОСОБА_1 про отримання копії цієї постанови.

Згідно з даними, наданого позивачем до матеріалів справи посвідчення водія НОМЕР_2 вбачається, що останнє було видано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, з огляду на вказані норми законодавства та наявні у матеріалах докази, колегією суддів встановлено факт керування позивачем транспортним засобом Toyota номерний знак НОМЕР_1 02 травня 2020 року о 13 год. 36 хв. на вул. Жилянський, 143 у м. Києві.

Щодо правомірності висновку суб`єкта владних повноважень про те, що зазначений транспортний засіб не зареєстрований в Україні, та відповідно щодо наявності підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а також правильності висновків суду першої інстанції, враховуючи наведені норми законодавства та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Так, на підтвердження факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідачем в постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності вказана митна декларація OD1008988 від 19.03.2020.

Водночас, позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі наголошує, що такої митної декларації не існує.

Отже, вирішуючи питання щодо належності, достовірності та достатності вказаного доказу, колегія суддів зазнає про таке.

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

З наявного у матеріалах справи посвідчення про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 виданого Одеською митницею ДМС України 19 березня 2020 року вбачається, що легковий транспортний засіб марки Toyota моделі Prius був переміщений через митний кордон України 18 березня 2020 року на підставі МД UA500500/2020/219344 від 18.03.2020 та свідоцтва 5250200 від 19.12.2019. Зазначена митна декларація наявна у матеріалах справи.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на встановлені, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що викладаючи в оскаржуваній постанові фабулу правопорушення, відповідач допустив неточності, однак останні суттєвого значення для правильного вирішення даної справи не мають, з огляду на можливість встановити дійсні обставини справи на основі зібраних доказів.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що відповідач не надав жодних пояснень відносно зазначених у постанові неточностей, оскільки відповідні обставини справи вбачається за можливе достовірно встановити на підставі наявних у справі доказів, що не потребує додатково пояснень посадової особи, якою було складено оскаржувану постанову.

Разом з тим, судова колегія зауважує, що приписами ч. 6 ст. 121 КУпАП передбачена відповідальність водія саме за керування транспортним засобом, не зареєстрованим в Україні в установленому порядку.

Тобто, для вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення водія до відповідальності відповідно до приписів вказаної норми є необхідним встановлення факту керування водієм транспортним, який не зареєстрований в Україні у встановленому порядку.

У свою чергу, як встановлено судом, транспортний засіб, яким позивач керував 02 травня 2020 року о 13 год. 36 хв. на вул. Жилянський, 143 у м. Києві не зареєстрований в Україні у встановленому порядку, що визнається безпосередньо і самим позивачем.

Тобто, з наведеного слідує, що в діях позивача вбачається склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 6 ст. 121 КУпАП, оскільки нормами чинного законодавства імперативно регламентовано заборону експлуатації водіями транспортних засобів, які не зареєстровані в України у встановленому порядку.

При цьому, судом першої інстанції правильно не прийнято до уваги посилання позивача на те, що реєстрація ТЗ не була проведена вчасно внаслідок обмежень, встановлених в Україні у зв`язку із введенням карантину, оскільки відсутність можливості вчасно провести реєстрацію транспортного засобу в України не звільняє водія від обов`язку дотримуватись вимог чинного законодавства та не використовувати такий транспортний засіб під час здійснення дорожнього руху.

Доводи апелянта про порушення відповідачем процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, що оскаржуване рішення відповідача прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством у той час як позивачем не доведено обґрунтованості заявлених вимог.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.

Разом з цим, позивачем не наведено жодних обґрунтованих доводів та не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про протиправність дій суб`єкта владних повноважень та наявність правових підстав для зобов`язання останнього вчинити певні дії.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

У свою чергу, вказані позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 272, 286, 308, 313, 315-316, 321-322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 01 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: Г.В. Земляна

О.В. Карпушова