Справа № 640/21656/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г. В.

суддів: Мєзєнцева Є.І., Парінова А.Б.

за участю секретаря Скидан С.В.

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2020року

у справі №640/21656/19 (розглянуто у закритому судовому засіданні)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Національного банку України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»

про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2019 року до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом до Національного банку України (надалі-відповідач, НБУ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Комітету Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайту) платіжних систем від 30 вересня 2019 року №490/КФ "Про відмову в погодженні ОСОБА_1 на посаду Голови Наглядової ради Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України";

- зобов`язати Національний банк України повторно розглянути питання щодо погодження ОСОБА_1 на посаду Голови Наглядової ради Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постанова Національного банку України №758 є незаконною, адже суперечить вимогам статті 41 Конституції України, частинам 1, 2 статті 319 та частині 2 статті 386 Цивільного кодексу України, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відтак у позивача не було обов`язку беззаперечно її виконувати. Крім того, позивач стверджував про порушення порядку державної реєстрації Постанови НБУ №758. На думку позивача, у НБУ були відсутні правові підстави для визнання ділової репутації позивача небездоганною з підстав незастосування цієї постанови та, як наслідок, рішення НБУ №490/КФ є необґрунтованим та незаконним.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2020 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено повністю.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій остання просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2020 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. Зокрема зазначає, що судом першої інстанції не були враховані обставини, що позивачем при знятті готівкових коштів у ПАТ «Вернум БАНК» не порушено вимоги Постанови НБУ №758, що підтверджується зокрема і рішеннями судів.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи викладені у апеляційній скарзі та просив її задовольнити, а рішення суду просив скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представники відповідачів в судовому засіданні заперечували, проти задоволення апеляційної скарги у повному обсязі, а рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.

Представник третьої особи в судовому засіданні зазначив, що покладається на розсуд суду.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 07.02.2019 р. Комітетом з питань фінансової політики і банківської діяльності Верховної ради України обрано позивача членом (представником держави) Наглядової ради Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України».

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Деякі питання наглядової ради акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» від 22.05.2019 року № 336-р, яке набрало чинності 14.06.2019 р. (Надалі - Розпорядження №336-р), Позивача призначено членом наглядової ради АТ «Укрексімбанк», як представника держави від Комітету Верховної Ради України з питань фінансової політики і банківської діяльності.

Так, 20 червня 2019 року АТ «Укрексімбанк» направлено на адресу Національного банку України клопотання та документи щодо погодження призначення ОСОБА_1 членом наглядової ради АТ «Укрексімбанк» (Акціонерне товариство "Державний експортно-імпортний банк").

В подальшому, листами від 04.07.2019 р. №0000210/15275-19, від 07.08.2019 р. № 0000220/18761-19, від 14.08.2019 р. №000220/19449-19, від 28.08.2019 р. № 0000220/20664-19, від 26.09.2019 р. №0000220/23227-19 АТ «Укрексімбанк» надавало НБУ додаткову інформацію та документи.

Під час розгляду Національним банком України пакету документів щодо погодження ОСОБА_1 на посаду членом наглядової ради АТ «Укрексімбанк» із публічних джерел отримано інформацію про те, що в рамках досудового кримінального провадження №00000731 стосовно посадових осіб ПАТ "Вернум Банк", яке розслідувалося Головним слідчим управлінням Національної поліції України, розглядалося питання, яке стосувалося ОСОБА_2 . Так, відповідно до ухвали Печерського районного суду міста Києва досудовим розслідуванням встановлено, що службовими особами ПАТ "Вернум Банк" в період з 05 лютого 2015 року по 27 лютого 2015 року в порушення вимог Постанови Правління Національного банку №758 від 01 грудня 2014 року "Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України" здійснювалася систематична видача готівкових коштів з рахунку, відкритого в установі ПАТ "Вернум Банк" на загальну суму 934 тис. дол. США, яка у вказаний період працювала на керівній посаді Національного банку - Генерального директора департаменту банківського нагляду.

Так, Національним банком України прийнято рішення провести тестування та співбесіду з усіма членами наглядових рад АТ «ОЩАДБАНК», АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та АТ «Державний експортно-імпортний банк України» (незалежно від їх статусу (незалежний директор або представник держави) та попереднього досвіду роботи) та повідомлено про це АТ «Державний експортно-імпортний банк України», що підтверджується копіями доповідних записок.

З матеріалів справи вбачається, що 03 вересня 2019 року Кваліфікаційною комісією проведено тестування та співбесіда з позивачем.

Згідно із протоколом засідання Кваліфікаційної комісії від 03 вересня 2019 року №36/БТ під час співбесіди, зокрема, у відповідь на поставлене їй запитання, Позивач надала окремі пояснення щодо ситуації зі зняттям нею готівкових коштів, яка відбулась у 2015 році. Після проведення співбесіди члени Кваліфікаційної комісії обговорили інформацію щодо пакету документів, що розглядався, а також відповіді, надані Позивачем на поставлені їй під час співбесіди питання.

За результатами голосування Кваліфікаційна комісія колегіально прийняла рішення рекомендувати Комітету розглянути питання про погодження Позивача на посаду члена Наглядової ради АТ «Державний експортно-імпортний банк України».

Інформація щодо результатів розгляду пакету документів про погодження Позивача на посаду члена Наглядової ради АТ «Державний експортно-імпортний банк України» та результатів співбесіди була надана Комітету.

В свою чергу, згідно протоколу засідання Комітету від 16 вересня 2019 року №20/2368- ПК, копія якого наявна в матеріалах справи, члени Комітету, встановили, що вищевикладені обставини щодо зняття позивачем, яка у вказаний період працювала на керівній посаді в Національному банку, готівкових коштів в порушення обмежень Національного банку щодо їх видачі, можуть свідчити про невідповідність діяльності ОСОБА_1 стандартам ділової практики та професійної етики. Надано доручення відповідному підрозділу надіслати запит АТ «Державний експортно-імпортний банк України» щодо надання додаткової інформації/документів та пояснень позивача.

На виконання доручення Комітету від 16 вересня 2019 року, АТ «Державний експортно-імпортний банк України» надісланий лист від 18 вересня 2019 року №27-0007/48138/КФ «Щодо погодження на посаду члена ради банку» стосовно надання Національному банку пояснень позивача стосовно зазначених обставин та документів, визначених пунктом 84 глави 10 розділу II про ліцензування банків, затверджене Постановою Правління НБУ від 22.12.2018 № 149 (надалі - Положення №149).

АТ «Державний експортно-імпортний банк України» у листі від 26 вересня 2019 року №0000220/23227-19 подано пояснення ОСОБА_1 щодо відсутності ознак, які свідчать про небездоганність її ділової репутації та клопотання позивача про невизнання її ділової репутації небездоганною.

Згідно змісту проколу засідання Комітету від 30 вересня 2019 року №20/2431 -ПК/КФ на засіданні Комітету розглянуті надані пояснення та клопотання позивача. Члени Комітету більшістю голосів дійшли висновку, зокрема, що клопотання позивача про невизнання її ділової репутації, за професійним судженням Національного банку в особі Комітету, є необґрунтованим, та, відповідно, про необхідність визнання ділової репутації позивача небездоганною.

Позивач не погоджуючись з спірним рішенням відповідача звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних, суд першої інстанції виходив з того, що в період, коли позивач обіймала посаду з 25 квітня 2014 року по 14 квітня 2015 року директора Генерального департаменту банківського нагляду Національного банку, порушила вимоги Постанови Правління Національного банку України №758 від 01 грудня 2014 року", що свідчить про те, що ділова репутація позивача є небездоганною.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України "Про банки і банківську діяльність" від 07 грудня 2020 року №2121-ІІІ (надалі - Закон №2121-ІІІ, в редакції станом на вересень 2019 року) визначено структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

Вимогами статті 7 Закон України «Про банки і банківську діяльність» від 07 грудня 2020 року №2121-111 (далі - Закон №2121-111) члени наглядової ради державного банку повинні відповідати вимогам до керівника банку, встановленим статтею 42 цього Закону. Не допускається призначення особи на посаду члена наглядової ради державного банку, якщо таке призначення може призвести до конфлікту інтересів. Не може бути членом наглядової ради державного банку особа, яка має не погашену або не зняту в установленому законодавством порядку судимість та/або яка піддавалася адміністративному стягненню за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією.

Частиною 2 статті 42 Закону №2121-111 передбачено, що керівники банку повинні відповідати кваліфікаційним вимогам щодо ділової репутації та професійної придатності.

Керівники банку повинні мати бездоганну ділову репутацію (частина 3 статті 42 Закону №2121-111).

Відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону №2121-111, «Про акціонерні товариства», «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» та інших законів України з метою визначення, зокрема, кваліфікаційних вимог до керівників і окремих категорій працівників банків, а також порядку їх погодження, розроблене Положення №149.

Згідно положень статті 2 Закону №2121-111 ділова репутація - відомості, зібрані Національним банком України, про відповідність діяльності юридичної або фізичної особи, у тому числі керівників юридичної особи та власників істотної участі у такій юридичній особі, вимогам закону, діловій практиці та професійній етиці, а також відомості про порядність, професійні та управлінські здібності фізичної особи.

Однак, ані Законом №2121-111, а ні положенням Положення №149 не встановлено критерії та вимоги до оцінки ділової репутації юридичних і фізичних осіб. Главою 5 розділу II Положення №149 лише встановлено порядок розгляду питання про визнання ділової репутації небездоганною.

Так, пунктом 60 глави 5 розділу II Положення №149 визначено, що ділова репутація юридичної або фізичної особи є бездоганною, якщо щодо такої особи немає ознак небездоганної ділової репутації, визначених у главах 6 та 7 розділу II цього Положення, а також якщо Національним банком не визнано ділову репутацію особи небездоганною з інших підстав відповідно до глави 8 розділу II цього Положення.

Пунктами 71-72 Положення №149 визначено, що ділова репутація юридичної або фізичної особи може бути визнана небездоганною, якщо немає визначених у главах 6 та 7 розділу II цього Положення ознак, за наявності в Національного банку відомостей, які свідчать про небездоганність ділової репутації особи.

Відомостями, які свідчать про небездоганність ділової репутації особи, є зокрема інформація про невідповідність діяльності особи стандартам ділової практики та/або професійної етики.

Згідно із пунктом 85 глави 10 розділу II Положення №149 під час розгляду визначених пунктом 84 глави 10 розділу II цього Положення пояснень і клопотання особи комплексно аналізує подані документи, інформацію, включаючи отриману в процесі здійснення банківського регулювання та нагляду, отриману від інших державних органів, а також із відкритих джерел.

Відповідно до пункту 86 глави 10 розділу II Положення №149 під час оцінки ділової репутації фізичної або юридичної особи, щодо якої виявлена визначена в главі 8 розділу II цього Положення інформація, має право прийняти одне з таких рішень:

- про визнання ділової репутації особи небездоганною (якщо особою не надано пояснення та/або документи, визначені в пункті 84 глави 10 розділу II цього Положення, або якщо клопотання, за професійним судженням Національного банку, є необгрунтованим);

- щодо відсутності підстав для визнання ділової репутації особи небездоганною згідно з главою 8 розділу II цього Положення (якщо надане особою клопотання, за професійним судженням Національного банку, є обґрунтованим).

Відповідно до підпункту 5 пункту 43 Методичних рекомендацій щодо організації корпоративного управління в банках України, затверджених рішенням НБУ №814-рш від 03.12.2018 р. кодекс поведінки (етики) банку включає питання визначення прийнятної та неприйнятної поведінки. Неприйнятна поведінка включає подання недостовірної фінансової, статистичної та управлінської звітності, злочини у сфері службової діяльності, злочин у сфері господарської діяльності (шахрайство), порушення санкцій, легалізацію (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення, неконкурентну практику, хабарництво, корупцію, порушення прав споживачів, порушення законодавства України, внутрішніх документів банку.

Колегія суддів звертає увагу, що вищезазначений перелік є вичерпним.

Згідно з пункту 7 Принципу 5: Критерії ліцензування Базельського комітету щодо здійснення ефективного банківського нагляду, орган ліцензування, у процесі надання ліцензії, оцінює запропонованих членів Ради та Правління банку з метою визначення добропорядності (професійної придатності та ділової репутації), а також будь-яких потенційних конфліктів інтересів. Критерії для визначення професійної придатності та ділової репутації включають: (і) навички та досвід здійснення відповідних фінансових операцій, що відповідають передбаченим видам діяльності банку; та (іі) відсутність фактів кримінальної діяльності або негативних висновків регуляторних органів, які роблять особу непридатною для обіймання важливих посад в банку.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що до порушення вимог стандартів ділової та/або професійної етики віднесено діяльність, яка порушує законодавство та/або свідчить про вчинення особою злочину.

Так, суд першої інстанції зазначає, що діяльність позивача не відповідає вимогам Загальних правил поведінки державного службовця, затверджених Наказом Головного управління державної служби України від 04.08.2010 № 214, Кодексу професійної етики працівників банківського нагляду Національного банку України, затвердженого Постановою Правління Національного банку від 07.08.2001 № 327, Розділ VI Принципів корпоративного управління ОЕСР та п. 25 Принципів корпоративного управління для банків Базельського комітету з банківського нагляду.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що оскаржуваному рішенні не зазначено та необґрунтовано, яку саме правову норму перелічених вище нормативно-правових актів порушено позивачем.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Розділ VI Принципів корпоративного управління ОЕСР та п. 25 Принципів корпоративного управління для банків Базельського комітету з банківського нагляду, не передбачає обов`язок позивача «діяти всупереч власним інтересам» у його приватно-правових відносинах, якими є зняття власних готівкових коштів у ПАТ «Вернум Банк».

Так, судом першої інстанції не досліджувалося та не надано правову оцінку змісту інформації, яка покладена в основу оскаржуваного рішення НБУ, зокрема законності банківської операції зі зняття готівкових коштів у 2015 році.

Так дійсно, Постанова №758 прийнята Правлінням Національного банку України з метою врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України з огляду на суспільне політичне напруження, невизначеність щодо подальшого розвитку ситуації, а також беручи до уваги економічні проблеми, пов`язані з проведенням антитерористичної операції на території України.

Однак, НБУ зазначає, що порушення вимог Постанови №758 зашкодить інтересам банківського нагляду.

Банківський нагляд - система контролю та активних впорядкованих дій Національного банку України, спрямованих на забезпечення дотримання банками та іншими особами, стосовно яких Національний банк України здійснює наглядову діяльність законодавства України і встановлених нормативів, з метою забезпечення стабільності банківської системи та захисту інтересів вкладників та кредиторів банку (ст. 1 Закону України «Про національний банк України»).

Таким чином, за своєю правовою суттю та значенням, Постанова №758 покликана захистити вкладників та кредиторів банку.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, відповідачем не доведено, що зняття готівкових коштів позивачем у ПАТ «Вернум Банк» зашкодила чи могла зашкодити інтересам вкладників чи кредиторів банку.

Також, загальновідомим є факт, що ПАТ «Вернум Банк» ліквідовано без припинення юридичної особи за рішенням акціонера після виконання усіх зобов`язань банку перед кредиторами.

Таким чином, зняття готівкових коштів у ПАТ «Вернум Банк» не призвело до порушення інтересів кредиторів та вкладників банку, а отже не могло зашкодити інтересам банківського нагляду чи ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що у Витягу з протоколу засідання Кваліфікаційної комісії НБУ від 03.09.2019 р. зазначено, що листом НБУ, ПАТ «Вернум Банк» повідомлено про можливість видачі готівкових коштів у необхідних сумах, в тому числі у більшому, ніж встановлено Постановою НБУ №758, розмірі.

Враховуючи вищезазначене, ПАТ «Вернум Банк» отримав дозвіл видавати готівкові кошти усім вкладникам та кредиторам, в тому числі і позивачу без врахування обмежень встановлених Постановою НБУ №758.

Колегія суддів звертає увагу, що зняття позивачем власних готівкових коштів у ПАТ «Вернум Банк» є правом останньої розпоряджатися власними коштами та не може вважатись діяльністю, яка суперечить стандартам ділової та/або професійної етики.

Посилання НБУ на те, що позивач, як директор Генерального департаменту банківського нагляду Національного банку України приймала участь у прийнятті Постанови НБУ №758 не підтверджує факту вчинення позивачем незаконних дій.

Відповідно до частини 2 статті 17 Закону України «Про національний Банк України», рішення Правління НБУ приймаються на колегіальній основі простою більшістю голосів. Крім того, прийняттю рішення передує надання структурними підрозділами НБУ інформації, на основі якої і приймається рішення.

Враховуючи зазначене, виконання позивачем своїх посадових обов`язків з прийняття рішення та зняття коштів з власного рахунку на переконання суду апеляційної інстанції - не є інформацією, що свідчить про невідповідність діяльності особи стандартам ділової практики та професійної етики.

Також, колегія суддів критично оцінює висновки суду першої інстанції, що професійне судження Національним банком України при прийнятті Рішення Комітету №490/КФ застосоване у чіткій відповідності до законодавства та з урахуванням принципів, визначених Положенням №149.

Оскільки, відповідно до пункту 4 глави 1 розділу І Положення №149 Національний банк застосовує своє професійне судження для прийняття рішень, визначених цим Положенням. Професійне судження формується Національним банком з урахуванням визначених у пункті 3 глави 1 розділу I цього Положення принципів.

Національний банк під час вчинення дій, передбачених цим Положенням, керується такими принципами:

1) рівноцінності сутності та форми. Національний банк згідно з цим принципом оцінює правочини, операції, обставини та події з точки зору їх економічного, правового та фактичного змісту;

2) співмірності (пропорційності) регуляторних вимог. Вимоги Національного банку згідно з цим принципом до банків, їх керівників, власників істотної участі в банках та інших осіб, які оцінюються або перевіряються, а також підходи Національного банку до оцінки відповідності таким вимогам мають ураховувати обставини та умови конкретної ситуації, за якої проводяться процедури, визначені цим Положенням (уключаючи розмір банку, види здійснюваної ним діяльності та притаманні їй ризики, фінансовий стан банку та власників істотної участі в ньому);

3) поєднання принципів правової визначеності та обґрунтованого сумніву. Принцип правової визначеності передбачає встановлення цим Положенням конкретних наперед визначених вимог до банків, їх керівників, власників істотної участі в банках та інших осіб, які оцінюються або перевіряються, умов здійснення ними певної діяльності та документів, що подаються ними до Національного банку в межах передбачених цим Положенням процедур. Національний банк за наявності обґрунтованого сумніву щодо відповідності таких осіб, їх діяльності та/або поданих ними документів установленим вимогам, або наявності інформації, яка потребує додаткової оцінки, має право вимагати надання уточнень, пояснень і/або додаткових документів, необхідних для отримання ним упевненості в тому, що встановлені Законом про банки та цим Положенням вимоги дотримуються належним чином;

4) комплексного аналізу. Цей принцип полягає в усебічному аналізі Національним банком кожної особи для прийняття передбачених цим Положенням рішень щодо неї.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що при прийнятті спірного рішення, НБУ не дотрималось принципів, визначених у пункті 3 глави 1 розділу I Положення №149.

Колегія суддів звертає увагу, що під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представники відповідача не змогли надати суду пояснення, які саме пункти Положення №149 та рішенням Правління Національного банку України від 03 грудня 2018 року №814-рш були застосовані до позивача щодо невідповідності її ділової практики та професійної етики.

Так, відповідачем не надано оцінку економічному, правовому та фактичному змісту операції зі зняття готівкових коштів Позивачем у ПАТ «Вернум Банк» (порушено принцип рівноцінності сутності та форми); не застосовано нормативно-правові акти, які визначають вимоги та критерії оцінки ділової репутації позивача (недотримано принцип правової визначеності); не було надано повної та всебічної оцінки особі позивача, зокрема її професіоналізму та управлінським здібностям (порушено принцип комплексного аналізу).

Так, за частиною 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Розкриваючи зміст верховенства права, Європейський суд з прав людини констатує, що верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом. Дана позиція відображена у практиці Верховного Суду (постанова від 28.08.2018 р., справа № 820/3789/17).

Оскільки у правовідносинах з позивачем, НБУ виступає як суб`єкт владних повноважень, прийняте ним Рішення №490/КФ, як акт індивідуальної дії, який зумовлює виникнення правових наслідків для позивача, має відповідати критеріям, визначеними ч. 2 ст. 2 КАС України.

Зокрема, Рішення №490/КФ повинно бути прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Водночас, будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень, зокрема, й Рішення №490/КФ як зазначалося, має бути мотивованим і ґрунтуватись на достовірних і перевірених обставинах, тобто підтверджуватись відповідними доказами.

Згідно з статті 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів звертає увагу, що станом на час прийняття рішення по даній справі в Єдиному державно реєстрі судових рішень відсутня інформація про притягнення позивача до адміністративної та кримінальної відповідальності та наявність рышення суду.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, колегія суддів доходить висновку, що відповідач незаконно та необґрунтовано прийняв рішення про визнання ділової репутації позивача небездоганною, оскільки: зняття готівкових коштів в ПАТ «Вернум Банк» відбулось з фактичного дозволу НБУ, це не призвело до завдання шкоди вкладникам та іншим кредиторам ПАТ «Вернум Банк».

Законність банківської операції підтверджено судовою практикою, відповідно до якої суди в Україні зобов`язували банки видавати кошти одноразовою виплатою без врахування обмежень, встановлених Постановою НБУ №758, оскільки остання в порушення вимог ст. 8, ст. 22, ст. 41, ст. 64 Конституції України, протиправно обмежував право особи розпорядження своєю власністю (грошовими коштами, що обліковуються на банківському рахунку).

Таким чином, відповідачем суду не доведено, що ділова репутація позивача є небездоганною, а отже Рішення №490/КФ є протиправним та підглядає скасуванню.

Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), N 21987/93, пункт 95).

При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі «Джорджевич проти Хорватії» (Djordjevic v Croatia), №41526/10, пункт 101; рішення у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» (Van Oosterwijck v Belgium), N 7654/76 пункти 36-40). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.

Ефективне поновлення прав позивача, можливе за умови прийняття відповідачем рішення про погодження ОСОБА_1 на посаду члена Наглядової ради Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», з врахуванням висновків суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим, апеляційний суд вважає необхідним апеляційну скаргу апелянта задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Частиною 1 ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга апелянта підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною третьою статті 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У силу вимог частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що під час подання позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1538 (одну тисячу п`ятсот тридцять вісім) гривень 00 копійок та до суду апеляційної інстанції сплачено судовий збір у розмірі 2307 (дві тисячі триста сім) гривень 00 копійок.

Враховуючи, що даний позов підлягає задоволенню, тому колегія суддів вважає за необхідне встановити розподіл судових витрат та визначити розмір судового збору, який підлягає відшкодуванню позивачу пропорційно до задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань саме суб`єкта владних повноважень - Національного банку України в розмірі 1538,00 грн та у розмірі 2307,00 грн.

З аналізу матеріалів справи та норм права колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2020 року - скасуванню, а адміністративний позов - задоволенню.

Керуючись статями 9, 34, 242, 243, 246, 250, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 вересня 2020 року - скасувати та прийняти нове.

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комітету Національного банку України з питань нагляду та регулювання діяльності банків, нагляду (оверсайту) платіжних систем від 30 вересня 2019 року №490/КФ "Про відмову в погодженні ОСОБА_1 на посаду Голови Наглядової ради Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України".

Зобов`язати Національний банк України повторно розглянути питання щодо погодження ОСОБА_1 на посаду Голови Наглядової ради Акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України".

Стягнути з Національного банку України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Інститутська, буд.9, ) за рахунок державних асигнувань на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати: за подання позовної заяви у розмірі 1538 (одну тисячу п`ятсот тридцять вісім) гривень 00 копійок та за подання апеляційної скарги 2307 (дві тисячі триста сім) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.

Головуючий суддя: Г. В. Земляна

Судді: Є. І. Мєзєнцев

А. Б. Парінов

Повний текст постанови складено 19 листопада 2020 року.