Справа № 160/11849/20
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні в м. Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області про скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії, -
28.09.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:
- скасувати рішення комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №12 від 09.04.2020 року, щодо не підтвердження роботи ОСОБА_1 на посаді доярки у колгоспі ім. Щорса Новомосковського району Дніпропетровської області в 1988, 1989, 1992 роках;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплатити пільгову пенсію позивачу ОСОБА_1 відповідно до п.5 ч.2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з моменту настання права на пільгову пенсію. Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 2840,80 грн., з них: 2000 грн. за підготовку документів до суду, 840,80 грн. судового збору.
Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10 лютого 2020 року ОСОБА_1 виповнилось 53,5 роки. Пільговий трудовий стаж складає 22 років дояркою та загальний страховий стаж складає 30 років 6 місяців 1 день. На думку позивача, за законом вона має право на пільгову пенсію, в якій їй було відмовлено, так як у архівній довідці КУ «Новомосковський трудовий архів» № К-16 від 30.01.2020 року замість доярка в 1988 році посада не зазначена, замість доярка в 1989 році вказано тваринник, замість доярка в 1992 році посада не зазначена. За підрахунками пенсійного фонду пільговий стаж позивача складає 19 років 5 місяців 15 днів (на думку позивача - 22 роки), зокрема по рішенню комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 12 від 09.04.2020 року не підтверджено 2,5 роки роботи на посаді доярки в колгоспі ім. Щорса Новомосковського району Дніпропетровської області. Позивач виявила розбіжності записів трудової книжки і в документах, які вона отримала з Новомосковського трудового архіву, а саме в вище зазначеній довідці з архіву ОСОБА_1 не всі роки працювала дояркою, що суперечить записам в трудовій книжці. Про те, що вона працювала в КСП «ім. Щорса» Новомосковського району Дніпропетровської області в період з 1988 року по 1996 року дояркою підтверджують записи в її трудовій книжці. Враховуючи викладені обставини, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
10.11.2020 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив на адміністративний позов, в обґрунтування якого зазначено, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з вимогами, викладеними у позовній заяві не погоджується з наступних підстав. Позивач 04.06.2020 року звернулась до Управління з заявою на призначення пенсії на пільгових умовах, відповідно до п. «д» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Для підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах позивачем було надано наступний пакет документів: копія трудової книжки, згідно записів якої позивач працювала в колгоспі ім. Щорса, який перейменовано в КСП ім. Щорса та перереєстровано у ВСК Королівський Новомосковського району Дніпропетровської області з 10.09.1987 року по 01.04.2000 року - дояркою. В довідці з Єдиного державного реєстру зазначено, що державна реєстрація СВК Королівський (03741990) припинена у зв`язку з банкрутством; архівні довідки про підтвердження стажу роботи та заробітну плату на ОСОБА_1 від 30.01.2020 року № К-16, № К -15. Також позивачем надано копії свідоцтва про народження дітей: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 . В трудовій книжці позивача відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, а саме: не зазначено про роботу на посаді доярки та про безпосередню зайнятість у виробництві сільськогосподарської продукції. Згідно довідки з Єдиного державного реєстру зазначено, що державна реєстрація СВК Королівський (03741990) припинена у зв`язку з банкрутством. У такому випадку підтвердження стажу роботи, відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 10.11.2006 року № 18-1, проводиться комісіями з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах. Комісія при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про підтвердження періодів роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, за вислугу років розглянувши заяву ОСОБА_2 встановила наступне. Згідно трудової книжки позивач працювала в колгоспі «ім. Щорса, який перейменовано в КСП ім. Щорса та перереєстровано у ВСК Королівський (довідки від 30.01.2020 № К-16, К-15): в 1987 - не значиться; в 1988 році та 1989 році - вказана кількість відпрацьованих днів - тваринником; в 1990 році - кількість відпрацьованих днів не вказана, доярка; в 1991 році - вказана кількість відпрацьованих днів (в січні 31), доярка; в 1992 році - посада не вказана; з 1993 року по 1999 року - доярка; в 2000 році - кількість відпрацьованих днів не вказана, доярка. Відповідно до вищевикладеного, рішенням комісії від 09.04.2020 року № 12 вирішено підтвердити період роботи позивача з 01.01.1991 року по 31.01.1991 року, з 01.01.1993 року по 31.03.2000 року, для зарахування до стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до п. «д» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Враховуючи зазначене, згідно наданого пакету документів стаж на посаді, що дає право виходу на пенсію зі зниженням пенсійного віку позивача складає 19 років 5 місяців 19 днів. Отже, право на призначення пенсії у позивача відсутнє. З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що на підставі заяви ОСОБА_1 , рішенням комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 09.04.2020 року №12 позивачу підтверджено періоди роботи: з 01.01.1991 року по 31.01.1991 року, з 01.01.1993 року по 31.03.2000 року, для зарахування до стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування .
04.05.2020 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою №2214 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року.
Не погоджуючись з відмовою відповідача у призначенні пенсії відповідно до п.5 ч. 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року у зв`язку з відсутністю необхідного пільгового стажу, на підставі не підтвердження пільгового стажу роботи в 1988 році, 1989 році та 1992 році на посаді доярки у колгоспі ім. Щорса Новомосковського району Дніпропетровської області позивач звернулась до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Так, відповідно до Конституції України гарантування непрацездатним громадянам України права на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій передбачено Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII (далі Закон України №1788-XII).
Згідно із пунктом "а" статті 3 Закону України №1788-XII, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Разом з цим, статтею 56 Закону України №1788-XII до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Відповідно до п 5 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (далі Закону України №1058-IV) жінкам, які працюють доярками (операторами машинного доїння), свинарками-операторами в колгоспах, радгоспах, інших підприємствах сільського господарства, - після досягнення 55 років і за наявності стажу на зазначених роботах не менше 20 років, за умови виконання встановлених норм обслуговування. Норми обслуговування для цих цілей встановлюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними віку, встановленого абзацами третім - тринадцятим пункту 2 частини другої цієї статті.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України №1058-IV працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 52 роки 6 місяців - з 1 квітня 1967 року по 30 вересня 1967 року.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Також, згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.
Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Так, відповідно до статей 3, 48 Примірного статуту колгоспників, прийнятого ІІІ Всесоюзним з`їздом колгоспників 27.11.1969 року і затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.1969 року, громадяни СРСР приймались в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління. Допускається залучення на роботу за трудовими договорами фахівців та інших працівників з боку лише в тих випадках, коли в колгоспі немає відповідних фахівців або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні терміни силами колгоспників (стаття 24 Примірного статуту 1969 року).
Як зазначає відповідач, у трудовій книжці позивача відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, а саме: не зазначено про роботу на посаді доярки та про безпосередню зайнятість у виробництві сільськогосподарської продукції.
Згідно з довідкою Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 10.05.2011 року №427, КСП ім. Щорса 02.06.2000 року було перереєстроване в Виробничий сільськогосподарський кооператив «Королівський». 20.03.2007 року на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2005 року №Б 29/28/04 про ліквідацію юридичної особи банкрута проведено державну реєстрацію припинення ВСК «Королівський».
Механізм підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремої
категорії працівників у разі ліквідації підприємства, установи та організації без визначення правонаступника визначає Порядок про підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 10.11.2006 року № 18-1.
Відповідно до вказаного Порядку підтвердження стажу роботи проводиться комісіями з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах.
Так, на підставі заяви ОСОБА_1 комісія при Головному управлінні Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області перевірила документи позивача для підтвердження стажу роботи.
У рішенні комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 09.04.2020 року №12 зазначено, що в довідках комунальної установи «Новомосковський районний трудовий архів» від 30.01.2020 року №К-16, №К-15 зазначено, що у книгах обліку розрахунків по оплаті праці працівникам колгоспу ім. Щорса (КСП ім. Щорса) заявниця значиться:
в 1987 не значиться;
в 1988, 1989 вказана кількість відпрацьованих днів тваринником;
в 1990 кількість відпрацьованих днів не вказана, доярка;
в 1991 вказана кількість відпрацьованих днів (в січні 31), доярка;
в 1992 посада не вказана;
з 1993 по 1999 доярка;
в 2000 кількість відпрацьованих днів не вказана, доярка.
Таким чином, рішенням комісії від 09.04.2020 року № 12 вирішено підтвердити період роботи позивача з 01.01.1991 року по 31.01.1991 року, з 01.01.1993 року по 31.03.2000 року, для зарахування до стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах відповідно до п. «д» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Проте, вказаним рішенням не підтверджено періоди роботи позивача на посаді доярки в колгоспі ім. Щорса за 1988 рік, 1989 рік та 1992 рік.
Як вбачається з трудової книжки НОМЕР_1 від 10.09.1987 року ОСОБА_1 працювала (була прийнята у члени колгоспу) у спірний період, а саме 1988 рік, 1989 рік та 1992 рік в колгоспі імені «Щорса» Новомосковського району Дніпропетровської області (перейменовано на КСП ім. Щорса) у якості доярки.
Також у трудовій книжці позивача НОМЕР_1 від 10.09.1987 року зазначено про фактично виконаний та встановлений мінімум трудової участі в господарстві, тобто кількість вироблених трудоднів, а саме зазначено, що ОСОБА_1 відпрацювала у спірний період (1988 рік, 1989 рік та 1992 рік):
- за 1988 рік на посаді доярки - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 113, при встановленому мінімумі 112;
- за 1989 рік на посаді доярки - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 111, при встановленому мінімумі 111;
- за 1992 рік на посаді доярки - вироблених мінімумів трудової участі за рік - 105, при встановленому мінімумі 105.
Таким чином, позивач відпрацювала в повному обсязі кількість відпрацьованих мінімумів трудової участі за рік.
Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 року затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (надалі, також Інструкція).
Відповідно до пункту 1.1 "Загальні положення" Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Пунктами 1.1, 2.2, 2.4, 2.14, 2.15 Інструкції передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення; у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства, під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу, у графі 3 пишеться: "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво" із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду; якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа перейменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.
Водночас, пунктами 2.6, 2.8 - 2.10 Інструкції передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та ін. мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів. У розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за № таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)" і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу.
Підставою для відмови ОСОБА_1 в зарахуванні до стажу роботи, що надає право на призначення пенсії періоду роботи 1989 рік, 1989 рік та 1992 рік стало, те що в довідках комунальної установи «Новомосковський районний трудовий архів» від 30.01.2020 року №К-16, №К-15 зазначено, що у книгах обліку розрахунків по оплаті праці працівникам колгоспу ім. Щорса (КСП ім. Щорса) позивач значиться, зокрема, в 1988, 1989 роках - вказана кількість відпрацьованих днів тваринником, в 1992 році - посада не вказана.
Суд критично ставиться до зазначеної позиції відповідача, оскільки у трудові книжці позивача вказано, що вона працювала у спірний період на посаді доярки та відпрацювала в повному обсязі кількість відпрацьованих мінімумів трудової участі за рік. Матеріали справи не містять доказів у підтвердження того, що дані трудової книжки позивача (в частині спірного періоду роботи) містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені відповідачем недоліки не можуть бути самостійною підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії за віком.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Також суд зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17.
Водночас, як уже зазначалось судом, при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Наведені положення свідчать про те, що єдиною підставою для врахування до трудового стажу часу роботи колгоспника за фактичною тривалістю є невиконання встановленого мінімуму трудової участі саме без поважних причин.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 дійсно працювала у якості доярки в 1988 році, 1989 році та 1992 році в колгоспі імені Щорса (після реорганізації КСП ім. Щорса), при цьому позивач відпрацювала за вказаний період часу кількість відпрацьованих мінімумів трудової участі за рік в повному обсязі, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 від 10.09.1987 року.
З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем було протиправно не зараховано періоди роботи ОСОБА_1 за 1988 рік, 1989 рік та 1992 рік в колгоспі імені Щорса (після перейменування КСП ім. Щорса) до трудового стажу.
Таким чином, пільговий трудовий стаж ОСОБА_1 становить 22 роки 6 місяців 21 день, що є достатнім для призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п.5 ч.2 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне страхування.
Щодо позовних вимог в частині скасування рішення комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №12 від 09.04.2020 року, щодо не підтвердження роботи ОСОБА_1 на посаді доярки у колгоспі ім. Щорса Новомосковського району Дніпропетровської області в 1988, 1989, 1992 роках, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині, оскільки вказане рішення має наслідком відмову позивачу в призначенні відповідної пенсії.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити та виплатити пільгову пенсію ОСОБА_1 відповідно до п.5 ч.2 статті 114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з моменту настання права на пільгову пенсію суд зазначає наступне.
Відповідно до Положення про управління пенсійного фонду України в районах, містах та районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, на територіальні управління Пенсійного фонду України в районах покладено функції по призначенню (перерахунку) і виплаті пенсії.
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону державний орган може приймати різні рішення.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
Таким чином, суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам.
З урахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача призначити та виплатити пільгову пенсію ОСОБА_1 .
При цьому, з метою забезпечення ефективного судового захисту порушених прав позивача, суд керуючись ч.2 ст. 9 КАС України вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача розглянути, подану ОСОБА_1 , заяву від 04.05.2020 року № 2214 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року з урахуванням висновків суду.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Згідно з ч. ч.1-4 ст. 138 КАС України розмір витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою справи до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Особа, яка не є учасником судового процесу, має право вимагати виплати грошової компенсації своїх витрат, пов`язаних із наданням доказу на вимогу суду, вчиненням інших процесуальних дій (ч.2 ст. 138 КАС України).
У випадках, коли сума витрат особи, яка не є учасником судового процесу, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо (авансом), суд стягує ці суми на користь такої особи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 138 КАС України).
Граничний розмір компенсації витрат, пов`язаних з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч.4 ст. 138 КАС України).
Частиною 7 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
В позовній заяві позивач просить стягнути витрати по підготовці документів до суду у розмірі 2000 грн.
Проте, вжитий у ст. 138 КАС України термін "інших процесуальних дій" стосується вчинення учасниками справи, або особами, які не є учасником судового процесу, дій пов`язаних саме з процесом доказування (збір доказів, їх огляд та забезпечення) у справі.
Встановлення законом вичерпного переліку судових витрат означає, що на присудження судом саме цих витрат у разі настання відповідних обставин (задоволення позову, залишення його без розгляду, чи закриття провадження у справі), а не будь-яких інших може розраховувати особа, що звернулася до суду з позовом.
Разом з цим, витрати по підготовці документів до суду не відносяться до судових витрат, передбачених зазначеним вище переліком, а тому такі витрати не можуть бути предметом відшкодування за наслідками розгляду судової справи, оскільки КАС України не передбачає їх відшкодування.
Отже, заявлені позивачем вимоги про відшкодування понесених нею витрат по підготовці документів до суду, задоволенню не підлягають, оскільки зазначені витрати позивача, не належать до судових витрат, передбачених ст. 132 КАС України.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 840,80 грн., що підтверджується відповідною квитанцією.
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань в сумі 560,53 грн.
Керуючись ст.ст. 9, 72, 77, 132, 138-139, 242-246, 250, 255, 257-262, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області про скасування рішень та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Скасувати рішення комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №12 від 09.04.2020 року, щодо не підтвердження роботи ОСОБА_1 на посаді доярки у колгоспі ім. Щорса Новомосковського району Дніпропетровської області в 1988, 1989, 1992 роках.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Серьогіна