Справа № 440/5874/20
Суддя: М.В. Довгопол
Дата ухвалення: 2020-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року м. ПолтаваСправа № 440/5874/20

Полтавський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Довгопол М.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Стислий зміст позовних вимог

15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач, МВС України) про:

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 як інваліда війни від 28.07.2020, поданого через Урядовий контактний центр, реєстраційний номер №ФИ-10996190;

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо невжиття відповідних заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні ОСОБА_1 від 28.07.2020, поданого через Урядовий контактний центр, реєстраційний №ФИ-10996190;

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо не надання роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення у відповіді від 03.08.2020 №Ф-12379/09, згідно з вимогами статті 15 Закону України "Про звернення громадян";

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо не надання відповіді на звернення ОСОБА_1 як інваліда війни від 28.07.2020, поданого через Урядовий контактний центр, реєстраційний № ФИ-10996190 за підписом міністра внутрішніх справ;

- зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 як інваліда війни, реєстраційний № НОМЕР_1 від 28.07.2020, вжити заходів реагування з урахуванням обставин, встановлених судом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що викладені у зверненні № ФИ-10996190 від 28.07.2020 факти проігноровані та залишені поза увагою відповідачем, зокрема, щодо неефективності проведеної реформи поліції, про що свідчить відповідь від 03.08.2020 № Ф-12379/09. Вказував, що відповідно до Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою КМУ від 28.10.2015 № 878, МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг. Позивач наголошував, що вказана відповідь підписана незаконно начальником відділу обробки документів, що містять службову інформацію, що є прямим порушенням статті 14 Закону України «Про звернення громадян» та статті 19 Конституції України. Позивач вважає, що відповіддю від 03.08.2020 № Ф-12379/09 МВС України порушено його права як учасника бойових дій та інваліда війни 2 групи, що суперечить сталій практиці Європейського суду з прав людини, Конвенції про права осіб з інвалідністю та Декларації про права інвалідів.

2. Стислий зміст заперечень відповідача

16.11.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву /а.с. 22 - 23/, в якому відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що у зв`язку із набранням чинності Закону України «Про Національну поліцію» ряд функцій, зокрема, щодо реалізації державної політики у сфері боротьби зі злочинністю, охорони громадського порядку, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розслідування кримінальних проваджень, а також розгляд питань щодо заохочення та здійснення перевірок (розслідувань) стосовно порушень вимог законодавства працівниками поліції, які здійснювало МВС, перейшли до компетенції Національної поліції України, тому звернення ОСОБА_1 від 28.07.2020 відповідно до статті 7 Закону України «Про звернення громадян» та п. 5.2.3. Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 10.10.2004 № 1177, надіслано за належністю до Національної поліції для належного розгляду, про що проінформовано заявника. Таким чином, вважає, що МВС України діяло на підставі, у межах та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому права позивача не були порушені.

3. Процесуальні дії по справі

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 20.10.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) /а.с. 17 -18/.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини.

ОСОБА_1 є громадянином України, особою з інвалідністю 2 групи, має статус ветерана війни, що підтверджується наявними у справі копіями паспорту ОСОБА_1 , посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого Управлінням соціального захисту Подільської районної у м. Полтаві ради /а.с. 11 - 12/.

28.07.2020 ОСОБА_1 направив через Урядовий контактний центр звернення (реєстраційний номер ФИ-10996190 від 28.07.2020), адресоване Міністерству внутрішніх справ України (особисто Міністру внутрішніх справ України Авакову А.Б.) /а.с. 13/, в якому повідомив, що зі статті «Украина лидер в Европе по уровню преступності» йому стало відомо, що Україна очолила рейтинг країн з найвищим рівнем злочинності в Європі. Зазначив, що у своїх неодноразових зверненнях та офіційних позиціях стверджував про неефективність проведеної реформи поліції, хоча влада постійно стверджує, що реформа поліції є найефективнішою, що не відповідає дійсності та підтверджено вказаною статтею та рішеннями судів, винесених на його користь (близько 50 рішень), якими визнано незаконність дій працівників оновленої поліції. Вказував, що ним протягом останніх чотирьох років направлено понад 500 офіційних звернень до державних органів щодо незаконності дій працівників поліції, підтверджених наданими доказами, але жодного належного заходу реагування не здійснено, а працівниками поліції продовжується порушення його прав у зв`язку з його політичними поглядами і він не в змозі користуватися захистом Держави України. Наголосив, що на його дружину ОСОБА_2 скоєно напад невідомими особами з вчиненням насильства і погроз за його переконання щодо неефективності проведеної реформи поліції Урядом, але винні особи не встановлені, що додатково підтверджує бездіяльність поліції. У зв`язку з викладеним позивач просив ініціювати проведення перевірок по кожному факту окремо з ініціюванням притягнення до відповідальності винних осіб та надання завірених належним чином копій матеріалів перевірок. Окремо ОСОБА_1 просив повторно провести перевірки по всім його зверненням за останні чотири роки з приводу незаконності дій працівників поліції з наданням окремих матеріалів службових перевірок. Посилаючись на те, що Україна є небезпечною країною з найвищим рівнем злочинності у світі , що є прямим порушенням його прав, просив також вирішити питання про надання йому матеріальної компенсації в розмірі 30 мільйонів по зазначеним фактам. Відповідь просив надати з роз`ясненнями норм закону та матеріали перевірок для дослідження в суді, а копію звернення направити до Генеральної прокуратури для реагування у зв`язку з порушенням ст.ст. 2, 3 , 5, 8, 10, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики ЄСПЛ.

Зазначене звернення надійшло до МВС 29.07.2020 вх. № Ф-13708 та за резолюцією міністра ОСОБА_3 від 30.07.2020 /а.с. 36/ направлено до Національної поліції за належністю, згідно із реєстром передачі документів № 31 від 04.08.2020.

Листом Міністерства внутрішніх справ України від 03.08.2020 № Ф-12379/09 за підписом заступника начальника управління - начальника відділу обробки документів, що містять службову інформацію ОСОБА_4 повідомлено ОСОБА_1 про те, що у зв`язку із набуттям чинності Закону України «Про Національну поліцію» ряд функцій, зокрема, щодо реалізації державної політики у сфері боротьби зі злочинністю, охорони громадського порядку, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР), розслідування кримінальних проваджень, а також розгляд питань щодо заохочення та здійснення перевірок стосовно порушень законодавства працівниками поліції, які здійснювало МВС, перейшли до компетенції Національної поліції України. Зважаючи на викладене, керівництвом Міністерства розгляд звернення доручено Національній поліції України, за результатами якого буде поінформовано вищезазначеним органом в установлений законодавством строк.

Зазначений лист надіслано на адресу ОСОБА_1 згідно із реєстром № 4 від 06.08.2020.

Листом Національної поліції України від 14.08.2020 за підписом першого заступника начальника Євгенія Колесника повідомлено ОСОБА_1 про результати розгляду ряду його звернень.

Вважаючи, що МВС України неналежно здійснено розгляд звернення номер ФИ-10996190 від 28.07.2020, не вжито необхідних заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні, не роз`яснено порядок оскарження прийнятого рішення, не надано відповіді на звернення за підписом Міністра внутрішніх справ України, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96 (далі - Закон № 393/96).

Частиною 1 статті 1 Закону № 393/96 визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. За змістом статті 3 Закону № 393/96 під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Статтею 4 Закону № 393/96 передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Згідно із положеннями статті 5 Закону № 393/96 звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону № 393/96 звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення (частина 3 статті 7 Закону № 393/96) .

За змістом статті 14 Закону № 393/96 органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду.

Пропозиції (зауваження) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Статтею 15 Закону № 393/96 визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

В силу положень частин 1, 2 статті 16 Закону № 393/96 скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду. Скарги Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Згідно із статтею 19 Закону № 393/96 органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:

об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону № 393/96 звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Єдиний порядок приймання, реєстрації, розгляду, узагальнення та аналізу звернень громадян в апараті МВС, закладах, установах і підприємствах, що належать до сфери управління МВС, а також порядок контролю за його дотриманням визначено Положенням про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженим наказом МВС України від 10.10.2004 № 1177 (надалі - Положення № 1177).

Згідно із пунктом 5.2. Положення № 1177 щодо кожного звернення не пізніше ніж у п`ятиденний термін повинно бути прийняте одне з таких рішень:

5.2.1. Прийняти до свого провадження.

5.2.2. Передати на вирішення до підпорядкованого чи іншого апарату МВС, закладу, установи, підприємства, що належать до сфери управління МВС.

5.2.3. Надіслати за належністю до іншого органу виконавчої влади, якщо питання, порушені у зверненні, не входять до компетенції апарату МВС, закладів, установ, підприємств, що належать до сфери управління МВС, про що одночасно повідомити автора.

5.2.4. Залишити без розгляду за наявності підстав, визначених у статті 8 Закону України "Про звернення громадян".

За змістом пункту 5.3. Положення № 1177 про надсилання звернення МВС до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, закладів, установ і підприємств, що належать до сфери управління МВС, за належністю необхідно обов`язково інформувати про це автора звернення.

ІV. ВИСНОВКИ СУДУ

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що звернення, яке відповідає вимогам Закону №393/96, повинно бути прийнято, всебічно та повно розглянуто у встановлені законом строки. За загальним правилом звернення громадян підлягають розгляду тим суб`єктом, якому вони адресовані. Водночас, звернення подається органу, до повноважень якого віднесено вирішення порушеного у зверненні питання. Якщо вирішення порушеного у зверненні питання не належить до повноважень відповідного органу, він повинен переслати його за належністю і повідомити про це громадянина, який подав звернення, для чого встановлено п`ятиденний строк.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.12.2018 р. у справі № 804/9185/15.

Отже, звернення громадян повинен розглядати той орган, до компетенції якого належить вирішення порушених у цих зверненнях питань. Зазначена правова позиція відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі №800/580/17 (П/9901/9/18)).

Як встановлено судом, звернення ОСОБА_1 (реєстраційний номер ФИ-10996190 від 28.07.2020) надійшло до МВС 29.07.2020 вх. № Ф-13708 та за резолюцією міністра ОСОБА_3 від 30.07.2020 направлено до Національної поліції за належністю, згідно із реєстром передачі документів № 31 від 04.08.2020.

Оцінюючи підстави пересилання звернення № ФИ-10996190, суд враховує, що позивач у зверненні повідомляв про не встановлення винних осіб у скоєнні нападу на його дружину ОСОБА_2 , що, на думку позивача, свідчить про бездіяльність поліції та просив провести перевірки з притягненням до відповідальності винних осіб, а також повторні перевірки по усім його зверненням за останні чотири роки з приводу незаконності дій працівників поліції.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 р. № 878 (надалі - Положення № 878) Міністерство внутрішніх справ України (МВС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МВС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах, зокрема, забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг.

За змістом підпункту 1 пункту 3 Положення № 878 основними завданнями МВС є забезпечення формування державної політики у сфері охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, забезпечення публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг;

Повноваження МВС відповідно до покладених на нього завдань визначені пунктом 4 Положення № 878. Суд зауважує, що окреслений пунктом 4 Положення перелік повноважень МВС не містить повноважень щодо перевірок дій поліцейських, в тому числі, під час досудового розслідування.

Статтею 16 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII передбачені основні повноваження Міністра внутрішніх справ України у відносинах з поліцією, а саме: Міністр внутрішніх справ України:

1) забезпечує формування державної політики у сфері забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони та захисту прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, а також надання поліцейських послуг та контролює її реалізацію поліцією;

2) забезпечує нормативно-правове регулювання діяльності поліції, погоджує та подає на розгляд Кабінету Міністрів України розроблені поліцією та Міністерством внутрішніх справ України проекти законів, актів Кабінету Міністрів України з питань діяльності поліції;

3) затверджує стратегічні програми діяльності та визначає пріоритетні напрями роботи поліції, шляхи виконання покладених на неї завдань, затверджує плани її роботи;

4) забезпечує виконання міжнародних договорів України, що належать до сфер діяльності поліції;

5) забезпечує ведення та використання баз (банків) даних, визначає порядок обміну інформацією між Міністерством внутрішніх справ України, поліцією та іншими центральними органами виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України;

6) приймає рішення про розподіл бюджетних коштів, головним розпорядником яких є Міністерство внутрішніх справ України;

7) виконує інші обов`язки відповідно до цього та інших законів України.

Таким чином, МВС забезпечує формування державної політики у сфері забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони та захисту прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, а також надання поліцейських послуг, в тому числі шляхом забезпечення нормативно-правового регулювання діяльності поліції, а також контролює реалізацію відповідної державної політики поліцією.

Водночас відповідно до положень статті 22 Закону України «Про Національну поліцію» керівник поліції: очолює поліцію та здійснює керівництво її діяльністю, забезпечує виконання покладених на неї завдань /п. 1/; у межах компетенції організовує та контролює виконання поліцією Конституції та законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, наказів міністерств, а також наказів і доручень Міністра внутрішніх справ України з питань, що належать до сфери діяльності поліції /п. 2/; приймає у визначеному порядку рішення про заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейських /п. 14/.

Отже, до повноважень керівника Національної поліції віднесено контроль виконання поліцією Конституції та законів України, підзаконних актів, прийняття рішень щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності поліцейських.

Враховуючи те, розмежування повноважень МВС України та Національної поліції та зміст питань, порушених у зверненні позивача (проведення перевірок з притягненням до відповідальності винних осіб, повторних перевірок по усім його зверненням за останні чотири роки з приводу незаконності дій працівників поліції), суд дійшов висновку, що МВС не є суб`єктом, до повноважень якого віднесено вирішення порушених у зверненні питань, відтак обґрунтовано надіслало звернення за належністю до Національної поліції.

Посилання позивача на те, що МВС проігноровано та залишено поза увагою доводи щодо неефективності проведеної реформи поліції суд відхиляє, оскільки у зверненні позивачем не викладалися прохання щодо вжиття заходів щодо зміни нормативно-правового регулювання діяльності поліції чи інших заходів, що належать до повноважень МВС. Загальні твердження позивача у зверненні щодо неефективності реформи поліції не виокремлені як питання, які підлягали розгляду і вирішенню МВС, натомість у зверненні викладені прохання щодо проведення перевірок окремих фактів та повторних перевірок звернень. Суд акцентує увагу, що згідно із положеннями статті 5 Закону №393/96 у зверненні має бути викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги.

Суд також вважає необґрунтованими доводи позивача, що вказана відповідь підписана незаконно начальником відділу обробки документів, що містять службову інформацію, що є прямим порушенням статті 14 Закону України «Про звернення громадян» та статті 19 Конституції України. Суд зазначає, що вимоги статті 14 Закону №393/96 щодо необхідності розгляду пропозицій (зауважень) осіб з інвалідністю внаслідок війни першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто, стосуються порядку розгляду звернень по суті, натомість звернення позивача переслано за належністю до іншого органу, а листом від 03.08.2020 № Ф-12379/09 МВС України лише проінформовано позивача про факт пересилання звернення. При цьому законодавством не передбачена обов`язковість підписання такого листа першим керівником державного органу.

Крім того, суд відхиляє посилання позивача на те, що у відповіді від 03.08.2020 № Ф-12379/09 МВС України не роз`яснено порядок оскарження прийнятого за зверненням рішення згідно з вимогами статті 15 Закону України «Про звернення громадян», оскільки вимога зазначеної статті Закону щодо роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення стосується рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), натомість лист від 03.08.2020 № Ф-12379/09 не є таким рішенням.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що МВС, надіславши відповідно до статті 7 Закону України «Про звернення громадян» за належністю до Національної поліції звернення ОСОБА_1 №ФИ-10996190 від 28.07.2020, поінформувавши про це заявника листом від 03.08.2020 № Ф-12379/09, не порушило прав та законних інтересів позивача.

Отже, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 як інваліда війни від 28.07.2020, поданого через Урядовий контактний центр, реєстраційний номер №ФИ-10996190; визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо невжиття відповідних заходів реагування по обставинам, викладеним у зверненні ОСОБА_1 від 28.07.2020, поданого через Урядовий контактний центр, реєстраційний №ФИ-10996190; визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо не надання роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення у відповіді від 03.08.2020 №Ф-12379/09, згідно з вимогами статті 15 Закону України "Про звернення громадян"; визнання протиправною бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо не надання відповіді на звернення ОСОБА_1 як інваліда війни від 28.07.2020, поданого через Урядовий контактний центр, реєстраційний № ФИ-10996190 за підписом міністра внутрішніх справ; зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 як інваліда війни, реєстраційний № НОМЕР_1 від 28.07.2020, вжити заходів реагування з урахуванням обставин, встановлених судом, є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, правові підстави для встановлення судового контролю відсутні.

V. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, доказів понесення судових витрат відповідачем суду не надано, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного та керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) до Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01601, ідентифікаційний код 00032684) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя М.В. Довгопол