Справа № 120/3185/20-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2020-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 р. Справа № 120/3185/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши у місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними дій та скасування вимоги про сплати боргу

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Вінницькій області (наразі - Головне управління ДПС у Вінницькій області) про визнання протиправними дій та скасування вимоги про сплати боргу від 13.05.2019 року № Ф-710-17У.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на протиправність дій відповідача щодо нарахування недоїмки в сумі 18964,52 грн. по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а вимогу про сплати боргу (недоїмки) від 13.05.2019 року № Ф-710-17У вважає незаконною та такою, що підлягає скасуванню. Зазначає, що за приписами п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та не отримує дохід (не здійснює підприємницьку діяльність), не виникає обов`язок сплачувати внесок у мінімальному розмірі. Повідомляє, що вона з 30.12.2016 року припинила свою підприємницьку діяльність та жодних доходів від такої діяльності не отримувала, а отже вважає, що у даному випадку в неї відсутній обов`язок нараховувати та сплачувати внески. Також вказує на те, що контролюючим органом відносно неї не проводилася жодна перевірка, а тому і підстав для складання відповідачем вимоги про сплату боргу також не було.

Ухвалою від 03.08.2020 року судом відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Справа призначена до судового розгляду на 01.09.2020 року.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 17.08.2020 року проти позову заперечив та вказав, що позивач в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Згідно даних ІС «Податковий блок» за позивачем рахується заборгованість по ЄСВ в сумі 18964,52 грн., яка виникла за період, коли остання була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності, а отже мала обов`язок сплачувати єдиний внесок в розмірі, не меншому за розмірі мінімального страхового внеску. Також вказує на те, що оскаржувана вимога про сплату боргу була сформована на підставі даних інформаційної системи фіскального органу, а тому в цьому випадку акт перевірки не був підставою для її формування. За таких обставин відповідач у позові просить суд відмовити.

01.09.2020 року розгляд справи в судовому засіданні було відкладено на 11.09.2020 року, а згодом - на 29.09.2020 року. Натомість, ухвалою суду від 29.09.2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду було відмолено. Цією ж ухвалою задоволено заяву представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду, а розгляд справи відкладено на 13.10.2020 року.

В подальшому, 13.10.2020 року задоволено клопотання представника позивача та відкладено розгляд справи на 28.10.2020 року.

28.10.2020 року судом відмовлено у прийнятті заяви представника позивача - адвоката Оверковського К.В. про зміну підстав адміністративного позову, та в подальшому розгляд справи відкладено на 10.11.2020 року.

Однак, 10.11.2020 року сторони до суду не з`явилися. В той же час 09.11.2020 року від представника відповідача надійшло письмове клопотання про розгляд даної справи за його відсутності у письмовому провадження. Крім того, 10.11.2020 року і від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення, у яких останній також заявляє клопотання про проведення судового засіданні без його участі.

Згідно частин 1, 2 статті 194 КАС України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

В той же час за частиною 3 статті 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

З огляду на викладене, та враховуючи, що учасники даної справи заявили суду клопотання про розгляд цієї справи у їх відсутність, судом 10.11.2020 року постановлено ухвалу про здійснення подальшого розгляду даної справи у письмовому провадження.

Як зазначено у ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив таке.

ОСОБА_1 12.11.2003 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець Літинською районною державною адміністрацією Вінницької області, про що зроблено реєстраційний запис за № 03084718Ф0020057. Згідно реєстру самозайнятих осіб ОСОБА_1 перебувала на обліку у Літинській ДПІ Хмільницького управління ГУ ДПС у Вінницькій області як платник податків за основним місцем обліку та взята на податковий облік як фізична особа - підприємець 13.11.2003 року.

14.09.2004 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про включення відомостей про фізичну особу-підприємця, номер запису 0000057. А 30.12.2016 року до Реєстру внесено запис про припинення підприємницької діяльності позивача за власним рішенням (номер запису: 6000057 ).

Судом встановлено, що відповідно до даних інтегрованої картки платника (для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування), станом на 31.10.2016 року за позивачем рахується борг (недоїмка) зі сплати ЄСВ в загальній сумі 18964,52 грн. Дана сума заборгованості до моменту припинення позивачем підприємницької діяльності залишилась незмінною та не збільшувалась.

13.05.2019 року відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-710-17 на суму 18964,52 грн., визначену станом на 30.04.2019 року.

Не погоджуючись із вказаною вимогою та діями відповідача щодо нарахування сум єдиного внеску, позивач звернулась до суду із даним адміністративним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

До 01.01.2004 року загальні правові, економічні та соціальні засади здійснення підприємницької діяльності (підприємництва) громадянами та юридичними особами на території України визначалися Законом України від 7.02.1991 року № 698-XII "Про підприємництво" (далі - Закон № 698-XII).

Вказаний Закон втратив чинність з 01.01.2004 року на підставі пункту 2 Прикінцевих положень Господарського кодексу України, прийнятого Законом України від 16.01.2003 року № 436-IV.

Оскільки, позивач була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності у 2003 році та обґрунтовує свої доводи в тому числі і тим, що не набула статусу фізичної особи-підприємця, і, відповідно, платника єдиного внеску, суд вважає необхідним першочергово вдатися до оцінки наявності/відсутності статусу фізичної особи-підприємця у позивача в цілому.

Так, судом встановлено, що 01.07.2004 року набрав чинності Закон України від 15.05.2003 року № 755-VI "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" (далі - Закон № 755-VI). Згідно положень цього Закону обов`язковою умовою для здійснення підприємницької діяльності фізичними особами, зареєстрованими до 01.01.2004 як суб`єкти підприємницької діяльності, було проходження процедури державної реєстрації як фізичної особи-підприємця в Єдиному державному реєстрі. При цьому датою державної реєстрації фізичної особи-підприємця вважалася дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону № 755-VI відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток.

Крім того, пунктом 2 розділу VIII "Прикінцевих положень" Закону № 755-VI було визначено, що державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка.

З матеріалів справи та інформації, яка розміщена у загальному доступі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань вбачається включення відомостей про фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 до ЄДР - 14.09.2004 року (номер запису: 0000057) на виконання положень Закону № 755-VI.

Отже, наведене підтверджує той факт, що позивач набула офіційного статусу фізичної особи-підприємця згідно вимог Закону № 755-VI.

При цьому судом встановлено, що лише 30.12.2016 року до Єдиного державного реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача (номер запису: 6000057).

Отже, оскільки позивач припинила свою підприємницьку діяльність лише 30.12.2016 року суд дійшов висновку, що в період з 2004 року по 30.12.2016 року включно позивач перебувала в статусі фізичної особи-підприємця, а відтак на неї поширювалися усі обов`язки, в тому числі і щодо сплати податків та зборів згідно вимог діючого законодавства, які покладались на фізичних осіб-підприємців.

Тобто, доводи позивача про те, що нею не було проходжено процедури державної реєстрації як фізичної особи-підприємця в Єдиному державному реєстрі є безпідставними та такими, що повністю спростовуються фактичними обставинами справи.

Щодо підстав нарахування сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

01.01.2011 року набрав чинності Закон України від 8.07.2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 року за № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

З дня набрання чинності цим Законом платники страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, вважаються платниками єдиного внеску.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з пунктами 2, 6 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Пунктом 4 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до ч.4 ст.5 Закону №2464-VІ обов`язки платників єдиного внеску виникають у фізичних осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичних осіб, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

Так, згідно з пунктами 1, 2, 4 ч.2 ст.6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Згідно із ч.3 ст.6 Закону №2464-VI обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону.

В свою чергу, ч.4 ст.6 Закону №2464-VI встановлено, що у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

При цьому, мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (пункт 5 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI)

Згідно з ч.4 ст.8 Закону №2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Отже, відповідно до вимог спеціального закону, яким є Закону від 08.07.2010 № 2464-VI, фізичні особи-підприємці, в тому числі і ті, які обрали спрощену систему оподаткування, є платниками єдиного внеску, окрім випадків, визначених у ч. 4 ст. 4 цього Закону, коли вони можуть бути платниками внеску лише за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Крім того, частиною дванадцятою статті 9 Закону від 08.07.2010 № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відтак, на переконання суду, той факт, що позивач ОСОБА_1 в період перебування на обліку в податковому органі як фізична особа-підприємець хоч і не здійснювала підприємницьку діяльність, не отримувала доходів від такої діяльності, не звільняє її від обов`язку зі сплати єдиного внеску в порядку та розмірах, встановлених законом.

Порядок стягнення заборгованості зі сплати єдиного внеску визначено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 № 44 (далі - Інструкція № 449).

Відповідно до пункту 3 розділу VI Інструкції №449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

- дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів та зборів;

- платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

- платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

За вимогами пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

Іншими словами, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника у випадку, зокрема, якщо такий платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Недоїмкою ж є сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена у строки, встановлені Законом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в адміністративній справі № 826/11623/16.

Як встановлено судом, контролюючий орган сформував та виніс ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-710-17, у зв`язку з наявністю в останнього недоїмки зі сплати єдиного внеску, яка станом на 30.04.2019 року становить 18964,52 грн., та визначена за період по дату припинення позивачем підприємницької діяльності - 31.12.2016 року.

Вказана вимога містить усі необхідні реквізити, відомості про розмір боргу, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

При цьому, як уже наголошував суд вище, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 була зареєстрована по 30.12.2016 року як фізична особа-підприємець та перебувала на обліку як платник єдиного внеску, а відтак зобов`язана була сплачувати єдиний внесок за вказаний період у розмірі не меншому ніж розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, оскільки на позивача, як на суб`єкта підприємницької діяльності покладено обов`язок сплачувати єдиний внесок у розмірі не нижче мінімального, і позивачем не забезпечено сплату єдиного внеску у встановлені строки, то відповідач правомірно на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника сформував та надіслав позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-710-17 від 13.05.2019 року.

При цьому, факт наявності у позивача боргу зі сплати єдиного внеску за період по 30.12.2016 року в сумі 18964,52 грн. підтверджується даними облікової картки позивача, та жодним чином не спростовувався позивачем у позовній заяві.

Також, матеріали справи не містять доказів того, що позивач відноситься до категорії осіб, звільнених від сплати єдиного внеску відповідно до закону чи доказів сплати за нього такого внеску.

Твердження позивача, що вона припинила підприємницьку діяльність, а отже підстав для винесення оскаржуваної вимоги у відповідача не було, судом оцінюються критично, оскільки в силу вимог Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 за №1588, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.12.2011 за №1562/20300, державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Реєстру самозайнятих осіб запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання. Після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа - платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності. Така фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності, в установлені строки подати відповідному контролюючому органу декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображаються виключно доходи від проведення підприємницької діяльності.

Щодо строків нарахування боргу зі сплати єдиного внеску, то суд звертає увагу, що згідно з положеннями ч.16 ст.25 Закону№2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується. Більше того, оскаржувана вимога сформована у зв`язку з наявністю недоїмки зі сплати позивачем єдиного внеску та не містить нарахувань пені та штрафів, а отже не покладає на позивача надмірного тягаря зі сплати єдиного внеску, спричиненого тривалим не нарахуванням боргу.

Покликання позивача, що оспорювана вимога прийнята без проведення перевірки, суд вважає безпідставними, позаяк в силу вимог податкового законодавства вимога про сплату боргу (недоїмки) формується як на підставі актів документальних перевірок, так і на підставі звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів. В даному випадку, вимога про сплату боргу (недоїмки) сформована на підставі облікових даних позивача по сплаті єдиного внеску згідно даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, за якими за позивачем обліковується недоїмка зі сплати єдиного внеску у розмірі 18964,52 грн. Тобто, в цьому випадку акт перевірки не був підставою для винесення оскаржуваної вимоги.

Відносно доводів позивача на те, що оскаржувана вимога фактично нею не була отримана своєчасно, то суд хоч і визнав їх обґрунтованими, однак дана обставина мала вплив лише щодо питань, пов`язаних зі строками оскарження такої вимоги, та не може слугувати окремою підставою для висновку про незаконність самої вимоги.

З огляду на наведені правові норми та встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що ГУ ДПС у Вінницькій області, сформувавши та направивши позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-710-17 (Ф-710-17 У - для органу виконавчої служби) від 13.05.2019 року в сумі 18964,52 грн., діяло у межах повноважень, у спосіб та у порядку, визначені нормами чинного законодавства, а відтак суд не знаходить підстав як для визнання протиправними дій податкового органу щодо нарахування суми недоїмки по сплаті єдиного внеску, так і підстав для скасування такої вимоги із тих мотивів, які зазначені позивачем у позовній заяві.

Поряд із цим суд звертає увагу і на те, що згідно останньої судової практики, сформованої Верховним Судом, зокрема, в постанові від 04.12.2019 року по справі № 440/2149/19 (провадження № К/9901/28514/19), зроблено правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа - підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. Оскільки в іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Однак, в межах розгляду цієї справи суд враховує, що, по перше, такі обставини, які були викладені у справі, що переглядалась Верховним Судом, не були підставою даного адміністративного позову ОСОБА_1 , адже суд, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, розглядає адміністративні справи в межах позовних вимог. А по друге, позивачем із цього приводу не наведено жодного доказу про те, що вона дійсно у спірний період була найманим працівником і усі суми єдиного внеску за неї у спірний період були сплачені роботодавцем.

На переконання суду, дослідження таких обставин може бути предметом іншого судового спору за зверненням позивача у випадку, якщо такі обставини дійсно можуть мати місце і позивач їх обґрунтує належними доказами.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд дійшов переконання, що у спірних правовідносинах відповідач зазначеного припису дотримався, а тому відсутні ознаки порушення ним прав, свобод та законних інтересів позивача.

За таких обставин, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд дійшов висновку, що наведені позивачем у позовній заяві мотиви не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

З урахуванням положень ст. 139 КАС України підстав для відшкодування позивачу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 9, 73-77, 90, 94, 139, 241, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 16.11.20.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач : Головне управління ДПС у Вінницькій області, , місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21028.

Суддя Слободонюк Михайло Васильович