Справа № 640/10600/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державного секретаря Міністерства закордонної справ України Заяця Андрія Івановича про встановлення наявності компетенції (повноважень) та фактів їх перевищення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до державного секретаря Міністерства закордонних справ України Заяця Андрія Івановича (далі - Відповідач, Державний секретар Заяць А.І.) про встановлення наявності компетенції (повноважень) та фактів перевищення Державним секретарем Заяцем А.І. у встановлених судами України фактах протиправних дій та бездіяльності, систематичного порушення прав, свобод та законних інтересів ОСОБА_1 , які призвели до завдання їй моральної та матеріальної шкоди у розмірі 174 227,70 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.04.2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що встановлення наявності компетенції (повноважень) та фактів її перевищення Державним секретарем Заяцем А.І. пов`язано з обставинами, які досліджувалися під час розгляду справ №№826/5097/16, 826/5863/16, 826/12705/18, 826/8472/18, 826/11676/17, 826/9817/17, а тому, оскільки повторне застосування до спірних правовідносин обраного способу захисту не буде мати на меті поновлення прав та інтересів ОСОБА_1 , а вимоги про стягнення моральної та матеріальної шкоди у межах цієї справи не заявлялися, то підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що судом не було враховано, що конкретні дії щодо прийняття певних рішень та безпосередньо поведінка Державного секретаря Заяця А.І. не були предметом розгляду жодної з перерахованих судом справ, а прийняте рішення фактично позбавляє ОСОБА_1 можливості в перспективі стягнути з Відповідача моральну та матеріальну шкоду. Наголошує, що окрім захисту матеріальних прав цей позов покликаний захистити й особисті нематеріальні права. Окремо зазначає, що судом всупереч клопотання Позивача безпідставно було здійснено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та ще й з порушенням встановленого ст. 258 КАС України шістдесятиденного строку.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2020 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.09.2020 року, яке у подальшому було відкладене на 18.11.2020 року у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу Державний секретар Заяць А.І. просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом правильно застосовано приписи ст. ст. 5, 9 КАС України в частині з`ясування питання правильності обраного Позивачем способу захисту, а також вірно наголошено, що позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди у межах цієї справи не заявлялося. Також, з посиланням на приписи ч. 5 ст. 21 КАС України наголошує, що вимога про відшкодування шкоди має вирішуватися у порядку цивільного або господарського судочинства. Підкреслює, що заявлена у позовній заяві сума шкоди складається із сум, які вже були стягнуті та виплачені ОСОБА_1 за рішенням судів, які набрали законної сили, а відтак подання даного позову має очевидний штучний характер. Стверджує, що обставини, на які посилається Позивач, вже були предметом судових досліджень, за результатами яких прийняті рішення, які набрали законної сили. Крім іншого, зауважує на пропуску ОСОБА_1 строку на апеляційне оскарження судового рішення.

У судовому засіданні представник Позивача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув, явку представника не забезпечив, а заявлене ним клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням представника на лікарняному через підозру на коронавірус судовою колегією оцінено критично з огляду на те, що представляти інтереси МЗС України вправі як його керівник, так і будь-яка інша уповноважена на те особа.

Протокольною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання представник Позивача про витребування в МЗС України документів у зв`язку з тим, що доказів вчинення дій, спрямованих на їх витребування судом першої інстанції, матеріали справи не містять. Крім того, у судовому засіданні представник Позивача підтвердив, що клопотання про витребування доказів до суду першої інстанції не заявлялося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника Позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як було встановлено судом першої інстанції, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05.09.2016 року у справі № 826/5097/16, яка набрала законної сили 29.11.2016 року, визнано протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо присвоєння ОСОБА_1 чергового дипломатичного рангу другого секретаря першого класу та зобов`язано Міністерство закордонних справ України вирішити питання щодо присвоєння ОСОБА_1 чергового дипломатичного рангу другого секретаря першого класу.

Київським апеляційним адміністративним судом постановою від 18.01.2017 року у справі № 826/5863/16 скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.092016 року та ухвалено нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - задоволено частково: визнано протиправними дії Міністерства закордонних справ України щодо передчасного відкликання Позивача з посади другого секретаря по посаді першого секретаря Посольства України США; скасовано наказ Міністерства закордонних справ України від 25.02.2016 року №377-ос про відкликання ОСОБА_1 , другого секретаря по посаді першого секретаря посольства України в Сполучених штатах Америки, у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження.

У подальшому, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.11.2018 року у справі № 826/12705/18, яке набрало законної сили 21.06.2019 року, позов ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо відмови в надані ОСОБА_1 , на підставі заяви від 14.06.2016 року, відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; зобов`язано Міністерство закордонних справ України надати ОСОБА_1 відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 19.06.2018 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.01.2019 року у справі № 826/8472/18, з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України в особі Державного секретаря МЗС України Зайця А.І. щодо невиплати ОСОБА_1 належних їй гарантованих державою у зв`язку з вагітністю та пологами виплат в сумі 30 821,16 грн. та стягнуто їх з Міністерства закордонних справ України; стягнуто з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 4000,00 грн.

Крім того, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.03.2019 року у справі № 826/11676/17, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Міністра закордонних справ України Клімкіна Павла Анатолійовича щодо неналежного та несвоєчасного розгляду звернення ОСОБА_1 від 07.02.2017 року, яке отримано відповідачем 10.02.2017 року; зобов`язано Міністерство закордонних справ України розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.02.2017 року з урахуванням висновків даного рішення та надати обґрунтовану відповідь за результатами її розгляду.

Також, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.05.2019 року у справі № 826/9817/17, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.07.2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо невиплати ОСОБА_1 належної їй заробітної плати; стягнуто з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_1 невиплачену за період з 08.03.2016 року по 12.02.2018 року включно заробітну плату в сумі 139 406,54 грн.

Як встановлено судом першої інстанції, з урахуванням вищенаведених судових рішень ОСОБА_1 з метою встановлення наявності компетенції (повноважень) та фактів її перевищення Державним секретарем А.І. Заяцем у встановлених судами України фактах протиправних дій та бездіяльності, систематичного порушення прав, свобод та законних інтересів ОСОБА_1 , які призвели до завдання їй моральної та матеріальної шкоди у розмірі 174 227,70 грн., звернулася із цим позовом до суду.

Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 5, 9 КАС України, суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки фактично права та охоронювані законом інтереси Позивача були захищені вищезгаданими рішеннями судів, а позовні вимоги про стягнення моральної та матеріальної шкоди у межах цієї справи не заявлялися.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, у розумінні Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 5 КАС України визначають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Водночас, згідно ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний позивачем спосіб.

У рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто, право кожної особи на звернення до суду у випадку, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси є беззаперечним та не може бути піддане сумніву. Водночас, визначені такою особою способи захисту або інші способи, які самостійно можуть визначатися судом, на переконання судової колегії, повинні передусім відповідати підставам позову та його змісту.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_1 , про захист яких вона просить, вже були поновлені рішеннями судів у справах №№826/5097/16, 826/5863/16, 826/12705/18, 826/8472/18, 826/11676/17, про які зазначено вище. При цьому, як вірно зауважив Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, у рамках розгляду згаданих справ судами надавалася оцінка не лише рішенням, діям чи бездіяльності Міністерства закордонних справ України, а його посадових осіб при вирішенні того чи іншого питання. До того ж, у справі №826/8472/18 протиправною визнано бездіяльність Міністерства закордонних справ України саме в особі Державного секретаря МЗС України Заяця А.І. щодо невиплати ОСОБА_1 належних їй гарантованих державою у зв`язку з вагітністю та пологами виплат в сумі 30 821,16 грн.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що права та інтереси, на порушення яких посилається Позивач, вже були об`єктом судового розгляду та отримали свій належний захист у рамках інших судових рішень. Повторне встановлення тих чи інших обставин у межах іншого провадження чинним законодавством не вимагається.

Разом з тим, Окружний адміністративний суд міста Києва слушно зауважив, що межах цього спору вимоги про стягнення з Державного секретаря Заяця А.І. моральної і матеріальної шкоди у розмірі 174 227,70 грн. не заявлялися, а тому, з огляду на приписи ч. 2 ст. 9 КАС України, судова колегія погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 невірно обраний спосіб захисту порушеного, на її думку, права, яке не може бути захищене шляхом прийняття рішення про задоволення позову у цій справі.

Крім іншого, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що в силу п. 3 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень. Відтак, спір щодо наявності чи відсутності компетенції можливий лише між суб`єктами владних повноважень.

Щодо доводів Апелянта про те, що Відповідачем допущено невиконання ряду судових рішень, що залишено поза увагою суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідні обставини не підлягають дослідженню у рамках окремого позовного провадження, адже законодавчими нормами встановлено відповідну процедуру щодо притягнення до відповідальності суб`єктів, які ухиляються від виконання судових рішень, які набрали законної сили і є обов`язковими до виконання.

З приводу наявності корупційної складової у бездіяльності та діях Відповідача, то така не підлягає установленню в рамках адміністративного судочинства, оскільки злочинне використання службовими особами прав і посадових можливостей з метою особистого збагачення має бути встановлена в рамках відповідного кримінального провадження. Водночас, матеріали справи не містять відомостей про те, що Позивач звертався до відповідних правоохоронних органів із заявою щодо вчинення корупційних діянь Відповідачем. З аналогічних підстав відхиляються аргументи ОСОБА_1 про переслідування Державним секретарем Заяцем А.І. її родини.

Наведене також узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.08.2020 року у справі №826/9588/17.

Посилання Апелянта на безпідставність розгляду судом першої інстанції цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судова колегія вважає безпідставним з огляду на наявність у суду передбачених п. 10 ч. 6 ст. 12 КАС України повноважень на віднесення справи до справ незначної складності та здійснення її розгляду без повідомлення учасників справи якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи (п. 2 ч. 6 ст. 262 КАС України).

Щодо твердження Відповідача у відзиві на апеляційну скаргу про те, що Позивачем було пропущено строк на апеляційне оскарження судового рішення, то колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що у зв`язку з оголошенням карантину згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» законодавцем було внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України та доповнено пункт 3 Прикінцевих положень останнього нормою, за якою, зокрема, строк для оскарження судового рішення продовжується на час дії карантину.

Щодо доводів Апелянта про те, що судом першої інстанції всупереч клопотання Позивача безпідставно було здійснено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та ще й з порушенням встановленого ст. 258 КАС України шістдесятиденного строку, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що, по-перше, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (ч. 2 ст. 257 КАС України), по-друге, недотримання судом встановленого ст. 258 КАС України строку розгляду справи у порядку спрощеного провадження не може мати своїм наслідком скасування судового рішення, адже не зумовлює висновок про його неправильність.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 18» листопада 2020 року.