Справа № 440/1440/19
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 440/1440/19

адміністративне провадження № К/9901/32702/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Блажівської Н.Є.,

суддів: Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л.,

за участі:

секретаря судових засідань: Жураковської Б.М.,

Позивача: ОСОБА_1 ,

представників Відповідачів: Ясніцької Т.С., Масюк П.С.,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року (суддя Кукоба О.О.)

та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року (суддя-доповідач: Калиновський В. А., судді: Сіренко О. І., Кононенко З. О.)

у справі позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області, Державної податкової служби України

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1.1. Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (надалі також - Позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області (надалі також - Відповідач 1; правонаступник - Головне управління ДПС у Полтавській області), Державної фіскальної служби України (надалі також - Відповідач 2; правонаступник - Державна податкова служба України), в якому Позивач просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області від 11 лютого 2019 року № Ф-33606-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску у розмірі 18276,72 грн.

Позивач вважає вказану вимогу про сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування протиправною, позаяк податковим органом не враховано, що Позивач працевлаштований у межах професійної діяльності, відтак не несе обов`язку зі сплати єдиного внеску, а перебування Позивача у спірний період у відпустці без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку зумовило відсутність бази для нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, тому стверджує про безпідставність нарахування єдиного внеску за спірною вимогою.

1.2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що скориставшись правом на отримання відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною після досягнення нею трьох років, Позивач, надавши відповідну заяву, добровільно погодився на тимчасове припинення трудових відносин без отримання заробітної плати за місцем роботи.

Надаючи оцінку доводам Позивача щодо неотримання доходу як самозайнятої особи у період відпустки по догляду за дитиною після досягнення нею трьох років, суди дійшли висновку, що неможливість зайняття адвокатською діяльністю на певний строк є правовим наслідком зупинення права на заняття адвокатською діяльністю, що у такому разі свідчить про відсутність обов`язку сплати єдиного внеску як самозайнятої особи в розумінні законодавства про зайнятість населення. Оскільки єдиний внесок за Позивача протягом періоду перебування у відпустці по догляду за дитиною роботодавцем не сплачувався, а упродовж 2017-2018 років Позивач перебував у статусі самозайнятої особи як адвокат, маючи можливість знятися з обліку на підставі поданої до контролюючого органу за основним місцем обліку заяви за формою № 8-ОПП за умови внесення до Єдиного реєстру адвокатів України записів про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю, Позивач не скористався правом зупинення адвокатської діяльності, відтак несе обов`язок зі сплати єдиного внеску як самозайнята особа за вказаний період.

1.3. Короткий зміст касаційної скарги та відзиву на неї

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

У відзиві на касаційну скаргу Відповідач 1 з доводами та вимогами скаржника не погоджується, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін. Вказує, що судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень не допущено порушення норм матеріального чи процесуального права.

2. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 19 листопада 2014 року працював начальником юридичного відділу у ТОВ "ПМК-2000" та перебував у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років з 25 листопада 2014 року по 1 вересня 2015 року (наказ від 25 листопада 2014 року № 35-К), а відповідно до наказу від 2 вересня 2015 року № 17-К - у відпустці по догляду за дитиною до шести років з 2 вересня 2015 року по 2 вересня 2018 року. Наказом від 30 серпня 2018 року № 20-К ОСОБА_1 звільнений з роботи за власним бажанням з 31 серпня 2018 року.

24 червня 2016 року ОСОБА_1 видано в Раді адвокатів Полтавської області свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1527.

11 лютого 2019 року Головним управлінням ДФС у Полтавській області сформовано вимогу № Ф-33606-17, якою відповідно до статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", на підставі даних інформаційної системи органу доходів та зборів, повідомлено Позивача про необхідність сплати єдиного внеску загалом у розмірі 18276,72 грн.

Позивачем 7 березня 2019 року надіслано до ДФС України скаргу на вимогу про сплату боргу (недоїмки).

Рішенням ДФС України від 10 квітня 2019 року вих. № 16826/6/99-99-11-05-02-25 за результатами розгляду скарги вимогу Головного управління ДФС у Полтавській області від 11 лютого 2019 року № Ф-33606-17 про сплату боргу (недоїмки) залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

3. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

3.1. Доводи Позивача (особи, яка подала касаційну скаргу)

Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що податковим органом не взято до уваги те, що незалежна професійна діяльність може вестися у двох формах, котрі є взаємовиключними: як самозайнятою особою та як найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності. Зауважує, що на момент отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю Позивач був працевлаштований у ТОВ "ПМК-2000" у межах професійної діяльності та у період 2017-2018 років перебував у відпустці без збереження заробітної плати до досягнення дитиною шестирічного віку. Переконаний, що необхідною умовою для нарахування єдиного внеску платнику зі статусом "самозайнята особа" є отримання доходу від професійної діяльності, оскільки свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю посвідчує відповідне право та не є доказом провадження діяльності та отримання доходу, що проігноровано податковим органом при винесенні спірної вимоги. Стверджує, що працевлаштування на підставі трудового договору у межах професійної діяльності, перебування у відпустці без збереження заробітної плати до досягнення дитиною шестирічного віку та неотримання доходу виключає підстави для нарахування єдиного внеску за відповідний період.

Позивач також зазначає про порушення контролюючим органом положень статті 56 Податкового кодексу України в частині строку розгляду поданої скарги на спірну вимогу про сплату недоїмки за єдиним внеском та винесення рішення про результати розгляду скарги неуповноваженою особою.

На думку Позивача, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували в повному обсязі доводи Позивача та здійснили вибіркову/недостатню оцінку фактів, викладених у позові.

У судовому засіданні Позивач наводив доводи, аналогічні викладеним у касаційній скарзі, стверджуючи про відсутність обов`язку зі сплати єдиного внеску за відсутності доходу від провадження адвокатської діяльності та отримання іншого доходу за місцем працевлаштування в межах трудового договору внаслідок перебування протягом спірного періоду у відпустці по догляду за дитиною.

При цьому Позивач також пояснив, що відповідна сума заборгованості за єдиним внеском за спірною вимогою у даній справі вже включалась до інших вимог про сплату недоїмки, що були предметом оскарження у межах інших судових проваджень. За наслідком відмови в задоволенні позовних вимог Позивач зазначав про сплату суми заборгованості, в тому числі і за оспорюваною у даній справі вимогою.

3.2. Доводи Відповідача 1 (особи, яка подала відзив на касаційну скаргу)

У відзиві на касаційну скаргу Відповідач 1 зазначає про необґрунтованість доводів касаційної скарги, оскільки у ході судового розгляду встановлено, що право на зайняття адвокатською діяльністю ОСОБА_1 не зупинялося. Будучи найманим працівником Позивач добровільно погодився на тимчасове припинення трудових відносин без отримання заробітної плати за місцем роботи, а тому роботодавцем не сплачувався у цей період єдиний внесок за Позивача. Вказане свідчить про виникнення обов`язку Позивача зі сплати єдиного внеску на підставі норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" як особа, що провадить незалежну професійну діяльність.

Окрім того, Відповідач 1 переконаний на дотриманні встановленої процедури надання відповіді на скаргу Позивача вказуючи на безпідставність доводів скаржника у цій частині.

У судовому засіданні представники Відповідачів наполягали на безпідставності позовних вимог. Водночас, представники зазначили про часткове погашення Позивачем суми заборгованості за єдиним внеском за вимогою від 11 лютого 2019 року № Ф-33606-17 не заперечуючи при цьому дублювання суми недоїмки за спірною вимогою та іншими оспорюваними Позивачем вимогами про сплату суми боргу за єдиним внеском.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

4.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до змісту частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 6 КАС України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною другою наведеної статті, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ).

Спеціальним законодавчим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України від 8 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (надалі - Закон № 2464-VI), а також до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Податкового кодексу України (надалі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків і зборів. Вказані законодавчі акти підлягають до застосування у редакції на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - як консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимоги про сплату єдиного соціального внеску Позивача, який був зареєстрований як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність, за умови, що у цей період він був найманим працівником у межах професійної діяльності, проте, у період 2017-2018 років зокрема, перебував у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення дитиною шестирічного віку.

За визначенням поняття самозайнятої особи, наведеному у підпункті 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України - це платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону № 5076-VI адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Статтею 13 Закону № 5076-VI визначено, що адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже, платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування самозайнятою особою, яка одночасно перебуває у трудових відносинах у межах професійної діяльності Верховним Судом було сформульовано правовий висновок у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 160/3114/19 та від 05 грудня 2019 року у справі № 260/358/19, який полягає в тому, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема, адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Тобто, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за спірною вимогою від 11 лютого 2019 року № Ф-33606-17 ОСОБА_1 повідомлено про необхідність сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки загалом у розмірі 18276,72 грн, з яких: 8448,00 грн - єдиний внесок за 2017 рік; 9828,72 грн - єдиний внесок за І, ІІ, ІІІ та IV квартали 2018 року з розрахунку 2457,18 грн щоквартально.

Нарахування єдиного внеску відображено у картці платника податків за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 - Єдиний внесок, у т.ч., для осіб, які проводять незалежну професійну діяльність, тобто єдиний внесок за спірний період Позивачу нарахований як особі, яка провадить незалежну професійну діяльність, у розмірі мінімального страхового внеску, визначеного Законом № 2464-VI.

Аналіз встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи свідчить про те, що відповідно до наказу від 2 вересня 2015 року № 17-К ОСОБА_1 перебував у відпустці по догляду за дитиною до шести років з 2 вересня 2015 року по 2 вересня 2018 року.

За твердженнями Позивача, перебуваючи у трудових відносинах та маючи статус найманого працівника, він не отримував доходу ні як самозайнята особа, ні за місцем роботи: у 2017-2018 роках заробітна плата Позивачу не нараховувалась, оскільки у період з 1 липня 2017 року по 30 серпня 2018 року він перебував у відпустці без збереження заробітної плати.

При цьому судами зазначено, що маючи право на зайняття адвокатською діяльністю на підставі свідоцтва за № 1527, виданого Радою адвокатів Полтавської області 24 червня 2016 року, ОСОБА_1 не скористався правом на зупинення адвокатської діяльності.

Відмовляючи в позові суди попередніх інстанцій виходили з того, що докази щодо сплати роботодавцем за Позивача єдиного внеску у період 2017-2018 років відсутні, відтак Позивач має обов`язок зі сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки як самозайнята особа.

У судовому засіданні суду касаційної інстанції Позивач не заперечував надання безоплатно адвокатських послуг у період 2017-2018 років певним особам.

В той же час, судами попередніх інстанцій не витребувано та не досліджено жодних доказів на підтвердження отримання/не отримання Позивачем за період 2017-2018 років доходів від проваджуваної адвокатської діяльності для цілей визначення бази нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове страхування.

Варто зазначити, що наявність у Позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1527, виданого 24 червня 2016 року Радою адвокатів Полтавської області, лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак самостійно не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.

Верховний Суд зауважує, що з`ясування питання отримання доходу Позивачем за відповідний період має визначальне значення для цілей вирішення спору у даній справі, адже за правилами пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI для платників єдиного внеску, які провадять незалежну професійну діяльність, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, а у разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом, та при цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Всупереч наведеному, судами попередніх інстанцій не витребувано жодних доказів щодо отримуваного Позивачем доходу протягом 2017-2018 років як самозайнятої особи, що провадить адвокатську діяльність.

Отже, з`ясування отримання доходу від провадження адвокатської діяльності протягом 2017-2018 років та дослідження доказів щодо його розміру має охоплюватися судовою перевіркою обґрунтованості визначення бази нарахування єдиного соціального внеску та, відповідно, правомірності нарахування Позивачу єдиного соціального внеску за 2017-2018 роки як самозайнятій особі за спірною вимогою про сплату недоїмки.

Окрім того, під час судового засідання Позивач зазначив про погашення суми недоїмки за єдиним соціальним внеском за спірною вимогою від 11 лютого 2019 року № Ф-33606-17 про сплату боргу (недоїмки), а представник Відповідача 1 частково підтвердив вказану обставину. При цьому представниками Відповідачів не заперечувалось часткове дублювання суми недоїмки за аналогічний період іншими вимогами про сплату боргу за єдиним внеском, що були предметом судового оскарження.

В контексті наведеного Верховний Суд акцентує, що відповідні обставини потребують судового дослідження та складають предмет доказування у даній справі, оскільки є визначальними для з`ясування питання уникнення подвійної сплати суми заборгованості.

Верховний Суд зауважує, що відповідні обставини щодо включення сум недоїмки за період 2017-2018 років до інших, аніж спірна, вимог залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, а відповідні обставини щодо формування окремих вимог про сплату сум недоїмки у розрізі періодів виникнення, зокрема за 2017-2018 роки, потребують перевірки та дослідження судів, що, з урахуванням повноважень касаційного суду, які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, виключає можливість перевірити Верховним Судом правильність висновків судів попередніх інстанцій по суті спору в цілому.

За таких обставин, суди зобов`язані були з`ясувати факти формування вимог про сплату недоїмки на суми єдиного внеску за період 2017-2018 років, а також встановити або спростувати факт сплати/не сплати Позивачем відповідних сум за єдиним внеском на загальнообов`язкове страхування задля уникнення подвійного стягнення з Позивача суми заборгованості за оспорюваною у справі вимогою.

В контексті наведеного судам попередніх інстанцій також слід було перевірити чи оскаржувалось Позивачем нарахування суми заборгованості за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 2017 року та І, ІІ, ІІІ та ІV квартали 2018 року за попередніми вимогами про сплату суми недоїмки, та з`ясувати результати розгляду відповідних судових справ, а також підтвердити або спростувати взаємозв`язок правових наслідків розгляду цих справ та набрання судовими рішеннями законної сили з обставинами, що свідчать про правомірність або протиправність оскаржуваної у цій справі вимоги про сплату боргу з єдиного соціальнго внеску.

Крім того, ОСОБА_1 стверджував про порушення контролюючим органом строку розгляду його скарги на вимогу від 11 лютого 2019 року № Ф-33606-17 про сплату борги (недоїмки) покликаючись до положень пунктів 56.8 та 56.9 статті 56 ПК України.

Оцінюючи наведені доводи Позивача суди попередніх інстанцій виходили з положень статті 25 Закону № 2464-VI, відповідно до якої скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску. Орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.

Суд зазначає, що судами попередніх інстанцій вірно застосовано норми спеціального закону у цій частині та у редакції на час виникнення спірних правовідносин, однак не взято до уваги, що припис статті 25 Закону № 2464-VI зобов`язує контролюючий орган прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску на адресу поштою з повідомленням про вручення або надати платнику під розписку в межах 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги.

При цьому судами попередніх інстанцій не встановлено коли саме Відповідачем 2 було надіслано відповідне рішення Позивачу на його адресу поштою з повідомленням про вручення або чи надане таке йому під розписку протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги платника, оскільки закон пов`язує дотримання вказаного строку розгляду скарги саме з надісланням платнику поштою з повідомленням про вручення або вручення під розписку протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги платника, безвідносно до дати самого рішення.

Наведене свідчить про недотримання судами попередніх інстанцій вимог процесуального закону щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Визначені статтею 341 КАС України межі касаційного перегляду не надають Верховному Суду як суду касаційної інстанції повноважень щодо встановлення обставин, що не були встановлені у рішенні або постанові суду, та дослідження доказів.

За наведеного Суд доходить висновку, що обставини справи досліджені не у повному обсязі, а тому для повного, об`єктивного та всебічного з`ясування обставин справи суду необхідно надати належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи або витребовуються, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, з посиланням на це в мотивувальній частині свого рішення, враховуючи при цьому відповідні норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій вказаним вимогам не відповідають, оскільки судами не з`ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення.

4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною четвертою статті 328 КАС України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд вважає рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що ухвалені з порушенням процесуальних норм, що унеможливило встановлення обставин, необхідних для вирішення спору.

У цій справі порушення допущені судом першої інстанції, а судом апеляційної інстанції такі не виправлені, а тому справа направляється на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій постанові, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.

З урахуванням наведеного, касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати з передачею справи на новий судовий розгляд.

Керуючись статтями 3, 344, 353, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2019 року скасувати.

Справу № 440/1440/19 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Н.Є. Блажівська

Судді О.В. Білоус

І.Л. Желтобрюх