Справа № 380/4121/20
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/4121/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

секретар судового засідання Шийович Р.Я.,

позивач ОСОБА_1 ,

від відповідача Рапіта О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Військової прокуратури Західного регіону України (далі відповідач, ВПЗР), в якій просить суд:

- визнати дії відповідача щодо зменшення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та виключення із складу грошового забезпечення позивачу, для її розрахунку надбавки у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці протиправними та зобов`язати відповідача виплатити йому різницю між фактично виплаченою одноразовою грошовою допомогою при звільненні з військової служби та належною до виплати вказаною допомогою на суму 33309,92 грн.;

- визнати дії відповідача щодо зменшення позивачу розміру компенсації за невикористані дні відпусток протиправними та зобов`язати відповідача виплатити позивачу різницю між фактично виплаченою компенсацією за невикористані дні відпусток та належною до виплати компенсацією на загальну суму 218630,40 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки з 15.01.2020 по день фактичного розрахунку із розрахунку 1917,69 грн. за кожен день затримки розрахунку.

В обґрунтування позову зазначено про те, що при звільненні з військової служби позивача з ним не проведено повний розрахунок належних йому виплат.

При здійсненні розрахунку відділом фінансування та бухгалтерського обліку ВПЗР розміру одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки неправомірно виключено зі складу грошового забезпечення позивача надбавку до посадового окладу, передбачену Положенням про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414.

На звернення позивача щодо причин виключення цієї надбавки відповідач повідомив, що позивач не працював з таємними документами у січні 2020 року.

Позивач вказує, що надбавка у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці носила постійний характер та позивач отримував таку впродовж останніх 5 років проходження військової служби. Більше того, з розрахунку цієї надбавки нараховані та сплачені страхові внески. Станом на дату звільнення з військової служби дозвіл на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею у позивача не був скасований та позивача не було виключено з переліку осіб, які працюють в умовах режимних обмежень.

Позивач також вважає, що відповідачем невірно застосовано законодавство при нарахуванні йому одноразової грошової допомоги у разі звільнення зі служби та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки. Зокрема, компенсація за невикористані календарні дні відпустки позивачу повинна була визначатися з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні дванадцять місяців, з урахуванням надбавок і доплат, а грошова допомога при звільненні з середнього розміру грошового забезпечення з останні два місяці, що передували звільненню позивача з органів прокуратури.

Натомість відповідач, при виплаті компенсації за невикористані календарні дні відпусток та вихідної допомоги при звільненні з військової служби, з порушенням вказаних норм здійснив нарахування за грошовим забезпеченням лише за січень 2020 року, у тому числі без врахування надбавки за таємність, хоча у вказаному місяці позивач фактично перебував на службі 6 днів, звільнений до завершення місяця та повне грошове забезпечення не отримував.

Згідно з відомостями відповідача середньомісячне грошове забезпечення позивача становить 40271,48 грн. Одноразова допомога при звільненні з військової служби нарахована за 7 років по 50% місячного грошового забезпечення 7 х 40271,48/2=140950,18 грн. Фактично виплачено 107640,26 грн., а різниця становить 33309,92 грн.

Також позивач вказує, що його середньоденне грошове забезпечення складає 2130,78 грн., кількість днів невикористаної відпустки 192, відповідно розмір компенсації за невикористані календарні дні такої 409109,76 грн., однак відповідач середньоденне грошове забезпечення розрахував із розміру грошового забезпечення отриманого у січні 2020 року, якого позивач не отримував у розмірі 190479,36 грн., а різниця відповідно складає 218630,40 грн.

На звернення позивача щодо здійснення перерахунку належних позивачу сум відповідач повідомив про відсутність підстав для його проведення.

Оскільки вказаними діями відповідач порушив права позивача, він звернувся до суду із цим позовом. Також враховуючи приписи ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, позивач вважає, що має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по 1917,69 грн. за кожен день затримки.

Ухвалою суду від 02.06.2020 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами.

19.06.2020 за вх. №30811 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву /а.с.33-37/.

Щодо зменшення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та виключення із складу грошового забезпечення, для її розрахунку надбавки у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці зазначив, що у зв`язку з тим, що в січні 2020 року відомостей про роботу ОСОБА_1 з матеріальними носіями секретної інформації у відповідних облікових формах не зафіксовано, в наказі прокуратури регіону №67к від 27.01.2020 «Про виплату надбавки до посадових окладів у зв`язку з роботою, що передбачає доступ до державної таємниці» виплату вказаної надбавки позивачу не встановлено.

Також відповідач з покликанням на приписи Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, зазначив, що позивачу нарахована компенсація за невикористану відпустку (всього 192 календарних дні) на загальну суму 224765,65 грн. (з врахуванням податку на доходи фізичних осіб ПДФО), виходячи з компенсації за 1 календарний день 992,08 грн. (місячне грошове забезпечення 30754,36 грн./31 день).

Позивачу нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні на загальну суму 127015,51 грн. (з врахуванням ПДФО) із розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за 7 років.

Остаточний розрахунок при звільненні, в який увійшли вказані вище компенсація за невикористану відпустку та одноразова грошова допомога з урахуванням компенсації ПДФО, утримання військового збору в розмірі 1,5% прокуратурою регіону проведено безготівково.

Таким чином, з позивачем проведено повний розрахунок при звільненні, середній заробіток стягненню не підлягає.

Також відповідач не погоджується з розміром середньоденного заробітку визначеним позивачем, оскільки середньоденний розмір грошового забезпечення позивача як військовослужбовця слід обчислювати з урахуванням кількості календарних днів.

У випадку стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з покликанням на позиції Верховного Суду відповідач зазначив, що відповідна сума підлягає обов`язковому зменшенню або стягненню взагалі не підлягає.

Також зауважив, що у провадженні Львівського окружного адміністративного суду перебуває справа №380/757/20 за позовом ОСОБА_1 до прокуратури регіону, де однією з вимог є також стягнення середнього заробітку за весь час затримки з 15.01.2020 по день фактичного розрахунку.

Відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

25.06.2020 за вх. №31864 від позивача надійшла відповідь на відзив /а.с.51-56/. Позивач, з покликанням на Положення №414 повторно наголосив на необхідності включення до складу грошового забезпечення всіх постійних додаткових видів забезпечення, у тому числі надбавки у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, яка носила постійний характер.

Також зауважив, що у позаслужбовий час у вихідні та святкові дні позивач не вважався особою, що виконує обов`язки військової служби та відповідно за вказаний час не могло нараховуватися грошове забезпечення. Вважає, що кількість робочих та вихідних днів у будь-якому місяці служби для військовослужбовців є сталим та відповідає кількості робочих днів місяця і відповідно прослужених днів.

Позивач з покликанням на приписи п.п. 1, 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 зазначив, що такі норми спрямовані на належний захист працівників та унеможливлюють зменшення розмірів вихідної допомоги та компенсації за відпустки внаслідок умисного зменшення розміру грошового забезпечення керівником (командиром) шляхом зменшення премій та інших надбавок, що визначаються керівником щомісяця.

Враховуючи, що відповідачем з 15.01.2020 і по час винесення судового рішення не було повністю проведено виплату грошового забезпечення при звільненні з військової служби, він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного розрахунку.

Просив позов задовольнити.

06.07.2020 за вх. №33345 від відповідача надійшло заперечення /а.с.59-61/. Відповідач вказав, що станом на момент звільнення ОСОБА_1 у фінансового підрозділу прокуратури були наявні відомості про те, що позивач не працював з матеріальними носіями секретної інформації, які пізніше були оформлені документально. Відповідна надбавка позивачу на постійній основі не встановлювалася.

Відповідач також вказав, що розрахунок середнього заробітку, передбачений Порядком №100 слід застосовувати для середнього заробітку за весь час затримки, оскільки такого механізму не передбачено для військовослужбовців, для інших же цілей слід застосовувати Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом №260 від 07.06.2018. Тобто середньоденний розмір грошового забезпечення позивача як військовослужбовця слід обчислювати з урахуванням кількості календарних днів.

Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 27.07.2020 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін.

03.11.2020 за вх. №57435 від позивача надійшли додаткові пояснення до позову, відповідно до яких з покликанням на судову практику зазначив, що оскільки при виплаті позивачу грошового забезпечення впродовж п`яти років виплачувалася набавка у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, така носить постійний характер, а тому повинна бути врахована при нарахуванні і виплаті позивачу вихідної допомоги при звільненні.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила повністю, просила у задоволенні позову відмовити.

Суд заслухав пояснення позивача та представника відповідача, з`ясував підстави позову та відзиву, відповіді на відзив, заперечення, додаткових пояснень, фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, дослідив письмові докази, долучені до матеріалів справи, та, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 згідно з посвідченням, виданим 07.06.2018 Головною військовою прокуратурою Генеральної прокуратури України серії НОМЕР_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій /а.с.24/.

Наказом військової прокуратури Західного регіону України №138к від 14.02.2015 зараховано до списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України підполковника юстиції ОСОБА_1 та призначено його на посаду начальника відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури Західного регіону України /а.с.15/.

Згідно з наказом військової прокуратури Західного регіону України №30к від 15.01.2020 позивача звільнено з 15.01.2020 з посади начальника відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури Західного регіону України та з органів прокуратури. Цього ж дня виключено полковника юстиції ОСОБА_1 із списків особового складу військової прокуратури Західного регіону України та всіх видів забезпечення, у зв`язку з звільненням з військової служби у запас відповідно до підпункту «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з скороченням штатів, або проведенням організаційних заходів).

Цим же наказом доручено відділу фінансування та бухгалтерського обліку ВПЗР провести з позивачем повний розрахунок відповідно до чинного законодавства.

Відпустка за 2020 рік не надавалася.

Наказом від 15.01.2020 також зобов`язано виплатити позивачу грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік та одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за 7 повних років /а.с.16/.

12.02.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення йому перерахунку виплачених компенсації за невикористані дні відпусток та вихідної допомоги при звільненні з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів №100 від 08.02.1995 /а.с.19-21/.

Згідно з листом від 27.03.2020 за №18-91вих-20 відповідач повідомив позивача, зокрема, про те, що розрахунок грошової компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги при звільненні позивачу проведено виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які позивач отримував за останньою штатною посадою. Стосовно нарахування грошового забезпечення за січень 2020 року без врахування надбавки за таємність, то така надбавка нараховується у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці. У січні 2020 року позивачем робота, яка передбачає доступ до державної таємниці не виконувалася /а.с.22-23/.

Згідно з довідкою про нараховані та виплачені компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної, додаткової відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 від 18.06.2020 №283 позивачу виплачено:

- компенсацію за невикористану відпустку за 192 календарні дні 190479,36 грн. після сплати податку на доходи фізичних осіб (сума, включаючи податок 224765,65 грн.), виходячи з компенсації за 1 календарний день 992,08 грн. (місячне грошове забезпечення 30754,36 грн./31 день);

- одноразову грошову допомогу при звільненні за 7 років 107640,26 грн., після сплати податку на доходи фізичних осіб (сума, включаючи податок 127015,51 грн.), виходячи з: місячне грошове забезпечення 30754,36 грн. х 50% = 15377,18 грн., за 7 років 107640,26 грн. (15337,18 грн. х 7) /а.с.39/.

У вказаній довідці зазначено, що відомість для зарахування коштів на картковий рахунок передано до банківської установи 14.01.2020.

Позивач вважаючи дії відповідача щодо зменшення йому розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби шляхом виключення із складу його грошового забезпечення для її розрахунку надбавки у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці та зменшення розміру компенсації за невикористані календарні дні відпусток протиправними та такими, що порушують його права, звернувся до суду за їх захистом.

Зокрема, для відновлення порушеного права просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідних різниць між фактично виплаченими сумами та належними до виплати, з 15.01.2020 по день фактичного розрахунку, виходячи із середньоденного грошового забезпечення 1917,69 грн. за кожен день затримки.

Вирішуючи справу суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи підстави позову та відзиву, суд зазначає, що у межах спірних правовідносин дослідженню підлягають правомірність порядку нарахування одноразово грошової допомоги при звільненні та компенсації за невикористані календарні дні відпусток позивачу, зокрема в частині визначення його середньомісячного та середньоденного грошового забезпечення. При цьому особливу увагу слід звернути на те, що сторонами не оспорюється право позивача на здійснення йому відповідних виплат, а також кількість невикористаних днів відпустки.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Суспільні відносини, пов`язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України регулює Закон України №3855-ХІІ «Про державну таємницю» (далі - Закон №3855-ХІІ).

Згідно з ч. 7 ст. 22 Закону №3855-ХІІ, надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв`язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов`язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв`язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю.

У разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України (ст. 30 Закону №3855-XII).

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.1994 №414, на виконання постанови Верховної Ради України від 21.01.1994 «Про порядок введення в дію Закону України «Про державну таємницю», затверджено Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з п. 5 Положення, такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов`язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці.

Так п. 6 Положення, визначено, що надбавка до посадових окладів (тарифних ставок), заробітної плати (у разі визначення законом її розміру) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов`язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.

Таким чином з викладеного слідує, що робота з відомостями, що становлять державну таємницю нерозривно пов`язується з наявністю в особи дозволу на провадження діяльності, з державною таємницею, отриманого у встановленому порядку пов`язаної та не може перериватись за відсутності роботи із відомостями, що становлять державну таємницю, адже, в розумінні п. 5 Положення, постійна роботи з такими відомостями пов`язується з функціональними обов`язками такої особи. Якщо за функціональними обов`язками, посада передбачає доступ до державної таємниці, особа вважається такою, що здійснює роботу з таємницею до моменту припинення (закінчення строку дії) дозволу та/або звільнення/переведення на іншу посаду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 25.07.2019 у справі №296/6615/17, надання допуску до державної таємниці, передбачає визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією. Зокрема, така необхідність виникає, якщо виконання службових/посадових обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Тобто, якщо обсяг функціональних обов`язків за певною посадою, зокрема, в державному органі, передбачає, що під час їх виконання в особи виникне чи може виникнути необхідність доступу до державної таємниці (як-от ознайомлення з документами та/чи іншими матеріальними носіями інформації, засекреченими у встановленому законодавством порядку), така особа з огляду на таку службову необхідність повинна отримати у встановленому порядку допуск до державної таємниці відповідної форми, яка відповідно до ст. 22 Закону №3855-ХІІ залежить від ступеня секретності.

Відсутність у посадової особи допуску до державної таємниці (встановленої форми) унеможливлює виконання нею посадових обов`язків. Відтак, і саме перебування на посаді, яка за обсягом покладених на неї завдань вимагає доступу до державної таємниці і умовою призначення на яку (перебування на якій) є наявність/необхідність оформлення допуску до державної таємниці.

Робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов`язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов`язків (зокрема, за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв`язку з чим у неї відповідно до ст. 30 Закону №3855-ХІІ виникає право на отримання компенсації.

Виплата надбавки у відповідному розмірі до посадового окладу особі, яка працює в умовах режимних обмежень, здійснюється на підставі наказу керівника відповідного органу, у якому особа працює/проходить службу. Водночас умови, за яких особа має право на отримання такої надбавки, а також її розмір визначають Закон №3855-ХІІ та прийняте урядом на його виконання Положення.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 25.07.2019 у справі №296/6615/17 зазначив, що положення ст. 30 Закону №3855-ХІІ, п. 2, 5 Положення слід розуміти так, що необхідною умовою отримання компенсації у зв`язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов`язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі.

На виконання вимог суду до матеріалів справи представником відповідача долучено накази ВПЗР про виплату надбавок до посадових окладів у зв`язку з роботою, що передбачає доступ до державної таємниці за 2019 рік (12) та списки працівників відділу організаційно-правового забезпечення військової прокуратури Західного регіону України, які працювали в умовах режимних обмежень (12).

Вказаним наказами передбачено виплату надбавки до посадового окладу за відповідний місяць 2019 року наступним працівникам, які постійно працюють з відомостями, які становлять державну таємницю, зокрема позивачу, як начальнику відділу організаційного та правового забезпечення військової прокуратури регіону у розмірі 10%. Цю надбавку позивач отримував кожного місяця 2019 року.

З огляду на викладене у вказаних вище наказах стверджується про постійність роботи позивача з відомостями, що становлять державну таємницю.

Відповідачем не спростовано факт, що позивачу надано доступ до державної таємниці, а також відповідач не підтвердив припинення доступу до роботи, що передбачає доступ до державної таємниці в оспорюваний період.

Суд критично оцінює покликання на те, що позивачем не дотримано вимоги в частині постійної роботи із відомостями, що становлять державну таємницю, оскільки, матеріали даної справи не містять жодних належних та достовірних доказів, які б свідчили про фактичну діяльність позивача із відомостями, що становлять державну таємницю у січні 2020 у зв`язку із звільненням, а сам по собі допуск до державної таємниці не є однозначною підставою для здійснення виплати надбавки, оскільки такі ґрунтуються на неправильному застосуванні норм законодавства, що регулює спірні правовідносини.

З`ясовуючи питання чи передбачали умови роботи позивача роботу з відомостями та їх носіями, які становлять державну таємницю, суд враховує, що посада яку займав позивач, була пов`язана з виконанням робіт та завдань, пов`язаних з доступом до документів, інших матеріальних носіїв інформації, що становлять державну таємницю. Вказане відповідачем не спростовано.

Доцільно зауважити, що сама природа та суть такої надбавки, пов`язується з важливістю для держави певних знань/вмінь та можливостей у особи, яка має допуск до таємниці, здійснювати роботу з документами, що становлять державну таємницю протягом всього часу перебування на посаді, до скасування допуску/закінчення строку, оскільки обмеження, що застосовуються до роботи з таким видом документів до звільнення з посади не знімаються та відповідно не можуть позбавляти особу на отримання такого виду надбавки.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Розділом XXXII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим Наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2020, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин, далі Наказ №260) визначено особливості виплати одноразової грошової допомога у разі звільнення з військової служби.

Військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.

Одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби обчислюється з розміру місячного грошового забезпечення, до якого включаються звільненим із займаних посад - щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за останньою займаною посадою (п.п. 1, 2, 5 розділу ХХХІІ Наказу №260).

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення згідно п. 2 Наказу №260 підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.

Зі змісту розрахунку наданого позивачу одноразової грошової допомоги, судом з`ясовано, що відповідач визначив суму окладу за січень 2020 року, без врахування відповідної надбавки /а.с.18/, а тому стверджувати про правомірність здійсненого первісно нарахування немає підстав.

Отже, відповідач протиправно зменшив розмір одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, здійснивши відповідний розрахунок без урахування надбавки до посадового окладу, у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці (10% від посадового окладу), з огляду на що, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд вважає також обґрунтованими покликання позивача на те, що положення Наказу №260 не містять вказівок як обчислити середньоденний розмір грошового забезпечення, середньомісячний розмір грошового забезпечення або грошове забезпечення за не повний місяць у разі звільнення, а лише вихідні дані, які підлягають врахуванню при їх обчисленні (стаж, набавки, посада тощо).

Відповідач у спростування вказаного зауважує, що згідно з абз. 2 п. 7 розділу І Наказу №260, згідно з яким розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Суд оцінює такі покликання відповідача критично, оскільки у абз. 2 п. 7 розділу І Наказу №260 стверджується про розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю за не повний календарний місяць, однак, не у випадку звільнення.

З огляду на викладене, суд погоджується з позивачем, що у контексті спірних правовідносин застосуванню підлягають приписи постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення ередньої заробітної плати» (далі Постанова №100 у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до вимог Порядку №100, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: а) надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки;

б) надання працівникам творчої відпустки;

в) виконання працівниками державних і громадських обов`язків у робочий час;

г) переведення працівників на іншу легшу нижчеоплачувану роботу за станом здоров`я;

д) переведення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, на іншу легшу роботу;

е) надання жінкам додаткових перерв для годування дитини;

є) виплати вихідної допомоги;

ж) службових відряджень;

з) вимушеного прогулу;

и) направлення працівників на обстеження до медичних закладів;

і) звільнення працівників-донорів від роботи;

ї) залучення працівників до виконання військових обов`язків;

й) тимчасового переведення працівника у разі виробничої потреби на іншу нижчеоплачувану роботу;

л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 4 Порядку №100 передбачено, зокрема, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства

Суд вважає за доцільне наголосити на необхідності врахування саме робочих днів при обрахунку середньоденної заробітної плати, оскільки законодавчо в даному випадку не передбачено винятків щодо застосування календарних днів. Відповідачем в свою чергу не спростовано викладеного.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими покликання позивача на те, що компенсація за невикористані календарні дні відпусток повинна визначатися із розміру середньоденного грошового забезпечення за останні 12 місяців, з урахуванням всіх надбавок і доплат, а грошова допомога при звільненні з середнього розміру грошового забезпечення за останні два місяці, що передували звільненню позивача з органів прокуратури.

З огляду на викладене, наявні правові підстави для зобов`язання відповідача здійснити нарахування і виплату одноразової допомоги при звільненні, з врахування виплачених сум та вказаних вище висновків суду.

Крім цього, викладене свідчить про протиправність дії відповідача щодо зменшення позивачу компенсації за невикористані календарні 192 дні відпусток (сторонами кількість днів не оспорюється), оскільки середньоденне грошове забезпечення позивача визначене всупереч Порядку №100, а тому є правові підстави для зобов`язання відповідача здійснити нарахування і виплату компенсації за невикористані календарні дні відпусток, з врахуванням викладених вище висновків суду та вже виплачених сум.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Своєю чергою суд зазначає, що вимоги про виплату різниці між фактично виплаченою одноразовою грошовою допомогою при звільненні з військової служби та належною до виплати вказаною допомогою в сумі 33309,92 грн., а також в сумі 218630,40 грн. різниці між фактично виплаченою та належною до виплати суми компенсації за невикористані календарні дні відпусток задоволенню не підлягають як передчасні, оскільки розмір одноразової грошової допомоги при звільненні, як і компенсація за невикористані календарні дні відпусток ще не нараховані, визначення її розмірів та нарахування, з врахуванням висновків суду, відноситься до компетенції роботодавця відповідача.

При цьому доцільно зауважити, що позивач не володіє спеціальними знаннями у сфері фінансів та бухгалтерського обліку, з огляду на що суд не може прийняти до уваги вказані розрахунки.

Разом з тим, вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки з 15.01.2020 по день фактичного розрахунку із розрахунку 1917,69 грн. за коден день затримки розрахунку, не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Тому, суд звертає увагу позивача, що вимога про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні є передчасною та, відповідно, не може бути задоволена судом.

На користь даного висновку апеляційного суду свідчить і неодноразово висловлена правова позиція Верховного Суду у справах щодо аналогічного предмета спору.

Так, при задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Дана правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 24.10.2011 року у справі №6-39цс11 та у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13, а також постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а (К/9901/8793/18) про необхідність прийняття до уваги таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.10.2019 у справі №806/2473/18, від 24.07.2019 у справі №805/3167/18-а, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03.04.2019.

Оскільки на час розгляду справи судом, відповідачем не виплачена повністю грошова компенсація, то для стягнення з відповідача компенсації за час неповного розрахунку при звільненні до такого повного розрахунку неможливо правильно визначити суму такої компенсації на її відповідність наведеним вище критеріям.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Оскільки позивач згідно відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, враховуючи приписи ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 258, п.п. 15.5 п. 15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд -

в и р і ш и в :

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Військової прокуратури Західного регіону України щодо зменшення ОСОБА_1 розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби.

3. Зобов`язати Військову прокуратуру Західного регіону України (79002, м. Львів, вул. Клепарівська,20; ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) одноразову допомогу при звільненні з військової служби, з врахуванням фактично виплачених сум та правової оцінки суду.

4. Визнати протиправними дії Військової прокуратури Західного регіону України щодо зменшення ОСОБА_1 розміру компенсації за невикористані календарні дні відпусток.

5. Зобов`язати Військову прокуратуру Західного регіону України (79002, м. Львів, вул. Клепарівська,20; ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсацію за невикористані дні відпусток, з врахуванням фактично виплачених сум та правової оцінки суду.

6. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

7. Судові витрати зі сторін не стягувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.11.2020.

Суддя Кравців О.Р.