Справа № 200/6330/20-а
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 листопада 2020 року справа №200/6330/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів Ястребової Л.В., Гайдара А.В., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року у справі № 200/6330/20-а (головуючий І інстанції Логойда Т.В., повний текст складено 10 серпня 2020 року в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Військової частина НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

УСТАНОВИВ:

09 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частина НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати на його користь середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 07 квітня 2016 року по день розрахунку;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток (грошове забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні з 07 квітня 2016 року по 30 червня 2020 року в розмірі 577 134,75 грн. (а.с. 1-4).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 307 238,36 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 54-57)

Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, вважає, що суд неповно та не всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилаючись на практику Верховного Суду зазначає, що у разі звільнення працівника та несвоєчасного розрахунку при звільненні йому виплачується середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення.

Вважає, що сума середнього заробітку повинна складати 577 134,75 грн. (а.с. 67-71).

Крім того, не погодившись з рішенням суду першої інстанції ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) подала апеляційну скаргу, в які просила суд скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що правове регулювання відносин між державою та громадянином у зв`язку з виконанням ним конституційного обов`язку щодо військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положеннями про проходження військової служби для відповідних категорій військовослужбовців, Статутами Збройних Сил України тощо.

Прийняття громадян на публічну службу (військову), її проходження, звільнення з публічної (військової) служби - це публічно-правові правовідносини, які урегульовано спеціальними нормами законодавства України у зв`язку зі спеціальним статусом даної категорії громадян.

Також, згідно із діючим законодавством, військовослужбовці отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення.

Оскільки законодавство про працю регулює трудові відносини працівників, тому вважав, що Кодекс законів про працю до спірних правовідносин та на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, застосуванню не підлягає.

По розрахунку відповідача середній розмір грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за вказаний позивачем період (з 07 квітня 2016 року по 30 червня 2020 року) складає 312059,10 грн.

Однак вважає, що слід враховувати принцип співмірності, з урахуванням таких обставин, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставин за яких було встановлено наявність дії відповідача щодо її виплати (постанова Верховного Суду від 16 квітня 2020 року в справі №822/3307/17)

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, виходить з наступних підстав.

Судами встановлено, що з 02 квітня 2015 року по 07 квітня 2016 року ОСОБА_1 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 у Військовій частині НОМЕР_1 (згідно з довідками Військової частини НОМЕР_1 від 26 листопада 2019 року №2261 та від 22 липня 2020 року №1391). Є учасником бойових дій (посвідчення від 23 листопада 2015 року № НОМЕР_2 ).

Під час проходження служби та на час звільнення з неї йому не нарахована та не виплачена індексація грошового забезпечення та грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій; додаткова оплачувана відпустка як учаснику бойових дій йому не надавалася.

Отже, в день звільнення з ним не проведено остаточний розрахунок при звільненні.

Вказані обставини також встановлені рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2020 року, яке залишено без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2020 року, в справі №200/259/20-а, яким позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 02 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року та грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015 - 2016 роки проходження військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 02 квітня 2015 року по 05 квітня 2016 року, грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 2016 роки проходження військової служби, і провести компенсацію втрати частини вказаних доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У вказаному судовому рішенні допущено описку: замість «07 квітня 2016 року» зазначено «05 квітня 2016 року».

На виконання судового рішення позивачу нараховані: індексація грошового забезпечення в сумі 49,01 грн.; грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій - 5762,87 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати - 22,89 грн., що підтверджується довідками відповідача від 24 липня 2020 року №№370, 371 та 372).

Однак, вказані суми виплачені не були через відсутність відповідного бюджетного фінансування.

Отже, остаточний розрахунок при звільненні шляхом перерахування позивачу відповідних сум ще не проведений.

Судом також встановлено, що згідно з довідкою-розрахунком від 24 липня 2020 року №373, що складений відповідачем, середньоденна заробітна плата (грошове забезпечення) позивача за лютий березень 2016 року (29+31 календарний день) складає 201,98 грн., середньомісячна - 6059,50 грн.

Середній розмір грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за вказаний позивачем період (з 07 квітня 2016 року по 30 червня 2020 року) по підрахункам відповідача складає 312059,10 грн.

Позивач, вважаючи, що відповідачем порушеного його права в частині своєчасного розрахунку при звільнені, звернувся до суду із вимогою про стягнення належних йому сум.

Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги та стягнув на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 307 238,36 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

В рамках даної справи спірним є не право на отримання середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, а сума такого забезпечення.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягненої суми, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Так, як ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).

Так, правові позиції Верховного Суду є змінними у часі, а тому при застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в останніх постановах Верховного Суду.

Такими постановами, є постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.

У судовому рішенні у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм КЗпП України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.

Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «WaiteandKennedy v. Germany», заява № 26083/94, пункт 54). Отже, немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини у вказаному вище рішенні надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15).

Колегія суддів враховує такі висновки Великої Палати Верховного Суду і не вбачає підстав для відступу від такої позиції, вважає за необхідне при розгляді цієї справи застосувати принцип правової визначеності як одного із суттєвих елементів верховенства права, яким повинен керуватися суд згідно статті 6 КАС України.

Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

У відповідності до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

На виконання судового рішення, яке набрало законної сили, позивачу нараховані: індексація грошового забезпечення в сумі 49,01 грн.; грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій - 5762,87 грн.; компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати - 22,89 грн.

З них на день звільнення відповідач мав сплатити позивачу 5811,88 грн. (49,01 грн. + 5762,87 грн., чого зроблено не було), що становить 95,91% від середнього місячного грошового забезпечення позивача 6059,50 грн.

Станом на час винесення даного судового рішення затримка розрахунку при звільненні становила 1586 календарних днів (з 08 квітня 2016 року (наступного дня після звільнення, з якого наступає відповідальність роботодавця) по кінець 2016 року - 268 календарних днів, 2017 рік 365 календарних днів, 2018 рік 365 календарних днів, 2019 рік 365 календарних днів, з 01 січня по 10 серпня 2020 року (день ухвалення даного судового рішення) - 223 календарних дні).

Враховуючи те, що середньоденна заробітна плата позивача за останні 2 повні календарні місяці роботи перед звільненням становила 201,98 грн., період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення даного судового рішення становив - 1586 календарних днів, тому на користь позивача підлягав би стягненню середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 320 340,28 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що Верховним Судом у постановах у справах №821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2500,00 гривень.

При цьому ефективним способом захисту прав позивача апеляційний суд вважає стягнення цих сум на його користь з відповідача.

Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням викладеного, зважаючи, що при розгляді справи судом першої інстанції порушено норми матеріального права, на підставі ст. 317 КАС України, оскаржуване рішення підлягає зміні.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року у справі № 200/6330/20-а задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року у справі № 200/6330/20-а змінити.

Викласти другий абзац резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року у справі № 200/6330/20-а в наступній редакції:

«Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в розмірі 2 500,00 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 серпня 2020 року у справі № 200/6330/20-а залишити без змін.

Повне судове рішення 17 листопада 2020 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Л.В. Ястребова

Судді: А.В. Гайдар

І.Д. Компанієць