Справа № 560/3342/20
Суддя: Блонський В.К.
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/3342/20
РІШЕННЯ

іменем України

18 листопада 2020 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Блонського В.К.

розглянувши адміністративну справу за позовом Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

ВСТАНОВИВ:

Хмельницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в якому просить:

- стягнути з відповідача на користь Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 25 222,22 грн.;

- стягнути з відповідача на користь Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 363,60 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідно до вимог п. 3 - 6 ч. 1 Порядку подання форми звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України 31.05.2013 року №316, відповідачем не подано звіт форми 3-ПН у відповідний центр зайнятості, про що свідчить лист Хмельницького міського центру зайнятості надісланий у відповідь на запит Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів. Тобто відповідачем не було вжито усіх залежних від нього заходів для пошуку та працевлаштування осіб з інвалідністю та уникнення порушення законодавства.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 01.07.2020 року судом відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач подав до суду відзив на даний адміністративний позов, в якому зазначив, що у нього на підставі цивільно-правового договору працює особа з інвалідністю 2-ї групи, а тому у позивача відсутні підстави для нарахування адміністративно-господарських санкцій та пені.

Позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій не погодився із обгрунтуванням відповідачем відзиву.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи.

На фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 покладено обов`язок щорічно подавати до відділення Фонду соціального захисту інвалідів відомості про зайнятість і працевлаштування інвалідів.

Судом встановлено, що відповідачем подано звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2019 рік форми №10-ПІ (річна), у якому зазначено, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) становить 9 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб) - 0; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (осіб) - 0; фонд оплати праці штатних працівників (тис. грн.) - 454; середньорічна заробітна плата штатного працівника (грн.) - 4173; сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів (грн.) - 0.

Відповідно до повідомлення Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів від 19.06.2020 року №04-602 відповідача повідомлено про необхідність перерахувати за незайняті робочі місця в 2019 році адміністративно-господарські санкції в розмірі 25 222,22 грн.

За несвоєчасну сплату відповідачем адміністративно-господарських санкцій за 2019 рік ХОВ ФСЗІ нараховано відповідачу пеню в сумі 363,60 грн., про що зазначено у розрахунку пені станом на 26.06.2020 року, пред`явленого щодо стягнення заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів.

Оскільки адміністративно-господарські санкції та пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій відповідачем в добровільному порядку не сплачені, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" №875 (далі - Закон №875) законодавство про соціальну захищеність інвалідів в Україні складається з цього Закону та інших актів законодавства, що видаються відповідно до нього.

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону №875 визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною першою статті 20 Закону №875 встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Відповідно до частин першої та другої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно зі статтею 18 Закону України №875 забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів, з огляду на приписи Порядку подання підприємствами, установами організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 70, роботодавці подають до центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страховик внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.

Таким чином, обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 грудня 2018 року у справі №812/1140/18.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" заява № 36985/97 (Case of Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden) Суд визначив, що "…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень".

Як встановлено судом у даній справі, відповідачем не подано звіт форми 3-ПН у відповідний центр зайнятості, про що свідчить лист Волочиської районної філії Хмельницького обласного центру зайнятості від 26.06.2020 року №03-03/174, надісланий у відповідь на запит Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

Тобто відповідачем не було вжито усіх залежних від нього заходів для працевлаштування особи з інвалідністю та уникнення порушення законодавства.

Суд критично оцінює твердження відповідача щодо того, що у нього на підставі цивільно-правового договору працює особа з інвалідністю 2-ї групи, а тому у позивача відсутні підстави для нарахування адміністративно-господарських санкцій та пені, з врахуванням наступного.

Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця (частина 1 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні").

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно із частиною 1 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним (частина 5 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні").

Відповідно до пункту 12 статті 1 Закону України від 08.07.2010 року № 2464-IV "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" основне місце роботи - це місце роботи, де працівник працює на підставі укладеного трудового договору і де знаходиться (оформлена) його трудова книжка, до якої вноситься відповідний запис про роботу.

Згідно частини 1 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Розділом ІІ (Загальні положення про договір) ЦК України визначаються поняття та умови договору, укладення, зміна і розірвання договору.

Дослідження змісту правових норм КЗпП України та ЦК України, та їх співставлення дають підстави зробити висновок суд про те, що цивільно-правовий договір за своєю правовою природою та змістом не може вважатися трудовим договором, оскільки згідно КЗпП України працівник зобов`язується виконувати свою роботу згідно кваліфікації і підпорядковуватись правилам внутрішнього трудового розпорядку, тоді як згідно цивільно-правового договору виконавець зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу (надати послугу), а замовник зобов`язується прийняти і оплатити результати роботи (оплатити послугу), у трудовому договорі зазначаються посада, розмір зарплати, дата початку роботи, а у цивільно-правовому договорі зазначається предмет (річ або послуга), ціна і строк договору, предметом трудового договору є сам процес роботи, тоді як у цивільно-правовому предметом договору є кінцевий результат роботи, або послуги.

Також суттєві відмінності у видах оплати праці, розміру оплати праці, строків оплати праці, окрім того трудовий договір передбачає отримання соціальних гарантій визначених КЗпП України працівником, а саме: оплата періоду непрацездатності, допомоги по безробіттю, відпустки, виплати на відрядження, тощо, тоді як цивільно-правовий договір таких соціальних гарантій не передбачає.

Суд зазначає, що укладений між відповідачем та інвалідом ІІ групи цивільно-правовий договір не вказує, що основним місцем роботи інваліда є саме виконання роботи за цивільно-правовим договором, оскільки основне місце роботи передбачає укладення трудового договору, а не цивільно-правового.

Зважаючи на невжиття відповідачем усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, суд вважає, що позовні вимоги Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адміністративно-господарських санкцій та пені обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз - відсутні, з врахуванням положень ч. 2 ст. 139 КАС України, судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 25 222,22 грн., (двадцять п`ять тисяч двісті двадцять дві гривні двадцять дві копійки).

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Хмельницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 363,60 грн. (триста шістдесят три гривні шістдесят копійок).

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:Хмельницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (вул. Грушевського, 87,Хмельницький,Хмельницька область,29000 , код ЄДРПОУ - 14149591)
Відповідач:Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )

Головуючий суддя В.К. Блонський