Справа № 640/18636/19
Суддя: Головань О.В.
Дата ухвалення: 2020-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Вн. №27/544
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2020 року м. Київ № 640/18636/19

за позовомОСОБА_1
до Міністерства розвитку громад та територій України
провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії
Суддя О.В.Головань

Обставини справи:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства розвитку громад та територій України про визнання бездіяльності Міністерства розвитку громад та територій України щодо невжиття заходів із забезпечення розроблення державних будівельних норм, які мають встановлювати вимоги до складу, змісту, порядку розроблення та затвердження схем теплопостачання населених пунктів, протиправною.

Ухвалою суду від 08.10.2019 р. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

05.11.2019 р. відповідачем надано відзив на позов.

Ознайомившись з матеріалами справи, суд, -

ВСТАНОВИВ:

19.08.2019 р. ОСОБА_1 звернувся до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України в особі Віце-премєр-міністра України Зубка Г.Г. з листом "Про необхідність розроблення державних будівельних норм, що встановлюють вимоги до складу та змісту схеми теплопостачання населеного пункту", у якому з посиланням на аб. 2 ст. 7, аб. 26-28 ст. 1, ч. 1 ст. 26 Закону України "Про теплопостачання", Закону України "Про будівельні норми" обґрунтовував необхідність розроблення та прийняття вказаного акту законодавства.

Листом від 28.09.2019 р. за №8/9.1.1/3260-19 позивачу надано відповідь за підписом директора Департаменту систем життєзабезпечення та житлової політики України Мінрегіону, в якому роз`яснено, що питання проектування об`єктів будівництва, в тому числі, схем теплопостачання урегульовано чинними державними будівельними нормами.

Позивач - ОСОБА_1 - вважає бездіяльність щодо розроблення державних будівельних норм, що встановлюють вимоги до складу та змісту схеми теплопостачання населеного пункту протиправною з таких підстав.

Позивач зазначає, що оскаржувана бездіяльність щодо невжиття заходів із забезпечення розроблення державних будівельних норм, що встановлюють вимоги до складу та змісту схеми теплопостачання населеного пункту, порушує встановлене ч. 1 ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" законне право позивача на звернення до органів державної влади із заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів в частині забезпечення належного розгляду звернення громадян.

Відповідач - Міністерство розвитку громад та територій України - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначив, що звернення позивача розглянуто належним чином з наданням відповіді листом від 28.09.2019 р. за №8/9.1.1/3260-19, в якому його поінформовано про неправомірність його вимог, оскільки вимоги до складу, змісту, порядку розроблення та затвердження схем теплопостачання населених пунктів не належать до предмету ДБН.

Також відповідач з посиланням на ст. 5 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зазначає, що вказані питання є предметом регулювання містобудівної документації на місцевому рівні.

При цьому, склад, порядок розроблення та затвердження енерго- та екологоефективних схем теплопостачання населених пунктів визначено відповідними Методичними рекомендаціями, затвердженими наказом Мінбуду України від 26.04.2006р. №147.

Законодавством не передбачено повноважень Мінрегіону втручатися у діяльність органів місцевого самоврядування щодо визначення на рівні державних будівельних норм порядку розроблення та затвердження ними схем теплопостачання населених пунктів, оскільки об`єктом нормування такий порядок не є.

Крім того, відповідач посилається на відсутність у ДБН статусу нормативно-правового акту, тоді як вони є актами технічного характеру.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими не підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 р. №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно зі ст. 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Згідно зі ст. 15, 16 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Згідно зі ст. 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, в тому числі, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Згідно зі ст. 20 Закону № 393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

В даному випадку звернення позивача від 19.09.2019 р. розглянуто з наданням відповіді по суті листом від 28.09.2019 р. за №8/9.1.1/3260-19, протягом передбаченого ст. 20 Закону № 393/96-ВР місячного терміну.

В розумінні ст. 3 Закону № 393/96-ВР позивач подав на розгляд пропозицію (зауваження), де висловив пораду, рекомендацію щодо діяльності Мінрегіону, а також висловлено думку щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Згідно зі змістом відповіді від 28.09.2019 р. за №8/9.1.1/3260-19 вона не носить формальний характер, тоді як містить детальний виклад з посиланням на положення чинного законодавства, чому, на думку відповідача, питання проектування об`єктів будівництва, в тому числі, схем теплопостачання урегульовано чинними державними будівельними нормами та не віднесено до компетенції Мінрегіону.

Таким чином, відповідачем виконано вимоги ст. 15, 16, 19 Закону № 393/96-ВР щодо розгляду звернення, і твердження позивача про порушення встановленого ч. 1 ст. 1 Закону № 393/96-ВР права на звернення не може бути визнане обґрунтованим.

Суд звертає увагу, що згідно з вказаними положеннями Закону № 393/96-ВР відповідач зобов`язаний розглянути звернення по суті, проте, не зобов`язаний його задовольняти, якщо не вбачає для цього підстав, тому відмова у задоволенні звернення по суті не може тлумачитися як порушення права на звернення.

Щодо спірного питання по суті суд окремо вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 3 Закону України від 17.03.2011 р. № 3166-VI "Про центральні органи виконавчої влади" міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України.

Організація, повноваження і порядок діяльності міністерств, інших центральних органів виконавчої влади визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України.

Таким чином, повноваження відповідача як суб`єкта владних повноважень визначені вказаними актами законодавства України, і обов`язок відповідача розробляти та ухвалювати конкретний нормативно-правовий або розпорядчий акт також може бути лише прямо визначеним законодавством.

Згідно з р. ІІІ Закону України "Про теплопостачання" від 02.06.2005 р. № 2633-IV передбачено повноваження Кабінету Міністрів України, центральних органів виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування у сфері теплопостачання.

Зокрема, згідно зі ст. 11 Закону № 2633-IV до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, належить: реалізація державної політики у сфері теплопостачання; забезпечення моніторингу у сфері теплопостачання, а також використання результатів моніторингу для вдосконалення систем теплопостачання; погодження схем теплопостачання населених пунктів з кількістю жителів більш як 20 тисяч осіб та регіональних програм модернізації систем теплопостачання.

Згідно зі ст. 13 Закону № 2633-IV до основних повноважень органів місцевого самоврядування у сфері теплопостачання належать, в тому числі, затвердження з урахуванням вимог законодавства у сфері теплопостачання проектів містобудівних програм, генеральних планів забудови населених пунктів, схем теплопостачання та іншої містобудівної документації.

В той же час, положення аб. 2 ст. 7, аб. 26-28 ст. 1, ч. 1 ст. 26 Закону № 2633-IV, на які посилався позивач у своєму зверненні, відповідних повноважень Мінрегіону не містять.

Оскільки до компетенції відповідача питання проектування об`єктів будівництва, в тому числі, схем теплопостачання, не віднесено, висновок про допущення відповідачем протиправної бездіяльності щодо розроблення та ухвалення відповідного акту не може бути визнаний обґрунтованим.

Також суд зазначає, що відповідач в межах покладених на нього повноважень може ініціювати питання розроблення та ухвалення нормативно-правових актів, якщо вважає, що конкретне питання не врегульовано або неналежним чином врегульовано законодавством, проте, це є дискреційне повноваження відповідача, і суд не має підстав для втручання у нормотворчу діяльність відповідача.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З врахуванням викладеного у суду відсутні підстави для висновку про порушення відповідачем вказаних принципів в даному випадку.

На підставі вищевикладеного, ст. 241-246, 255, 257-262, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

3. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Головань

Повний текст рішення

виготовлено і підписано 19.11.2020 р.