Справа № 380/3806/20
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2020-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/3806/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого - судді Мричко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Кулик С.В.,

представника позивача Розмана В.С.,

представника відповідача Садлівського І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військового госпіталю Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльність, стягнення індексації грошового забезпечення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , Позивач) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Військового госпіталю Національної гвардії України (надалі ВГ НГ України, Відповідач), в якому, із урахуванням заяви про зміну суми позовних вимог від 12.06.2020, просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача ВГ НГ України щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації її грошового забезпечення з 01.01.2016 по 22.10.2018;

- стягнути з відповідача ВГ НГ України на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 22.10.2018 в сумі 102887,87 грн.

Ухвалою від 22.05.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 16.07.2020 продовжено ВГ НГ України строк для подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 у справі № 380/3806/20, тривалістю 5 (п`ять) днів з моменту закінчення строку дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Ухвалою від 24.09.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 23.07.2020 повернуто без розгляду Позивачу заяву про внесення змін у предмет позову від 09.07.2020.

Позивач обгрунтовує позовні вимоги тим, що наказом Командувача Національної гвардії України від 21.09.2018 № 149 о/с вона звільнена з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) та наказом начальника ВГ НГ України від 22.10.2018 № 242 її виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Вказує, що на час прийняття наказу про виключення її зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення Відповідач не здійснив з нею усіх необхідних розрахунків, у зв`язку з чим, 13.11.2019 вона звернулася із заявою до Відповідача про нарахування та виплату їй індексації грошового забезпечення, яка гарантована їй чинним законодавством України. Однак ВГ НГ України надіслав їй відповідь № 1/393 від 11.12.2019, в якій зазначив, що «обсяг кошторисних призначень на утримання особового складу спрямований виключно на виплату грошового забезпечення військовослужбовців, у зв`язку з чим фінансового ресурсу на виплату індексації військовослужбовцям не вистачало, індексація військовослужбовцям військового госпіталю за вказаний період не нараховувалась та не виплачувалась. Відповідно до ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники здійснюють видатки на грошове забезпечення лише в межах фонду грошового забезпечення». На думку Позивача, відповідь ВГ НГ України щодо відмови у виплаті індексації грошового забезпечення є протиправною та необґрунтованою. Вказані вище обставини стали підставою для звернення Позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Відповідач подав суду відзив на позовну заяву (арк. справи 59-60), в якому просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що під час звільнення Позивача з військової служби Відповідач здійснив розрахунок за винятком індексації грошового забезпечення за 2017 рік, у зв`язку з тим, що кошторисом доходів і видатків Державного бюджету ВГ НГ України на 2017 рік не було передбачено виплату індексації. Відповідно фонд оплати праці ВГ НГ України не включав виплату індексації згідно штатних посад. Вказує, що з 01.03.2018 набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», якою передбачалося з 01.03.2018 збільшення розмірів посадових окладів для військовослужбовців Національної гвардії України. Стверджує, що в 2016 році Позивач індексацію отримувала, що відображено в довідці від 11.12.2019 № 14. Вважає, що право на отримання індексації грошового забезпечення у 2018 виникло лише в грудні 2018, тобто після виключення Позивача зі списків особового складу військового госпіталю. Крім того Відповідач зазначає, що на даний час законодавством не визначений механізм виплати індексації у поточному році за минулий 2017 рік. Відтак, на думку Відповідача, індексація здійснювалась в межах і спосіб визначений законодавством України про її виплату.

07.09.2020 на адресу суду від представника Позивача надійшла відповідь на відзив (арк. справи 63-66). Зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», яка набрала чинності 01.01.2008 та втратила чинність 01.03.2018 (відповідно до змін внесених Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 21.02.2018) встановлено підвищені посадові оклади військовослужбовців, які визначені Додатком №1 до Постанови №1294. Підвищення тарифних ставок (окладів) після 01.01.2008 і до 31.03.2018, що є підставою для встановлення іншого базового місяця при проведенні індексації, не відбувалося. Тому вважає, що базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення є лютий 2008 року, тобто наступний місяць, в якому Постановою №1294 встановлені підвищені розміри посадових окладів військовослужбовців, а не січень 2016 чи серпень 2017, як помилково вважає Відповідач.

Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник Відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи на підтвердження й спростування заявлених вимог в їх сукупності, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Відповідно до копії з посвідчення серії НОМЕР_1 від 20.09.2016 ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій (арк. справи 12).

Згідно з витягом з наказу начальника ВГ НГ України (по стройовій частині) від 22.10.2018 № 242 старшину ОСОБА_1 (Г-021287), старшу медичну сестру приймального відділення ВГ НГ України, звільнену з військової служби у запас наказом командувача Національної гвардії України від 21.09.2018 № 149 о/с відповідно до підпункту б (за станом здоров`я) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 22.10.2018 виключено із списків особового складу Військового госпіталю та всіх видів забезпечення та направлено на військовий облік до Золочівського РВК Львівської області. Згідно розпорядження ГУ НГУ від 19.03.2018 № Р-9 «Про грошове забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України» виплатити премію за 22 дні жовтня 2018 року в розмірі 115 % посадового окладу. На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 та наказу МВС України від 15.03.2018 № 200 та згідно статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби становить: 27 років 08 місяців 29 днів. Відпустку за 2018 рік використала. Не зараховувати до військового оперативного резерву першої черги до ВГ НГ України у зв`язку із станом здоров`я. Вислуга років на військовій службі складає: у календарному обчисленні - 27 років 08 місяців 29 днів; у пільговому обчисленні: 00 років 06 місяців 1 8 днів (арк. справи 9).

Як видно з матеріалів справи, 03.11.2019 Позивач звернулася із заявою до ВГ НГ України щодо нарахування та виплати, зокрема, індексації грошового забезпечення.

За наслідками розгляду звернення Позивача від 03.11.2019, Відповідач листом від 11.12.2019 № 1/393 повідомив ОСОБА_1 , зокрема, про те, що обсяг кошторисних призначень на утримання особового складу спрямований виключно на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, у зв`язку з чим фінансового ресурсу на виплату індексації військовослужбовцям не вистачало, індексація військовослужбовцям Військового госпіталю за вказаний період не нараховувалась та не виплачувалась. Відповідно до статті 51 Бюджетного кодексу України керівники здійснюють видатки на грошове забезпечення лише в межах фонду грошового забезпечення, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. Для вирішення Позивачем даного питання у судовому порядку, Відповідачем надіслано на адресу ОСОБА_1 запитувані у зверненні документи, а саме довідку про грошове забезпечення від 11.12.2019 № 14 (арк. справи 10).

Згідно з довідкою про грошове забезпечення та додаткові і одноразові види грошового забезпечення за 2016-2018 рр. від 11.12.2019 № 14 ОСОБА_1 в період з червня 2016 року по грудень 2016 року включно нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення на загальну суму 416,15 грн. За період з січня 2016 року по травень 2016 року включно та з січня 2017 року по жовтень 2018 року індексація грошового забезпечення Позивачу не нараховувалась та не виплачувалась (арк. справи 11).

Не погоджуючись з бездіяльністю Відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за спірний період, Позивач за захистом своїх прав та інтересів звернулася до суду із цим позовом.

При вирішенні спору, суд виходив з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (надалі - Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин)) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (надалі - Закон України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин)) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин 2, 3 статті 9 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-ХІІ (надалі - Закон № 1282-ХІІ (у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до статті 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до статті 4 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Згідно з частинами 1 та 2 статті 5 Закону № 1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Статтею 6 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (надалі - Порядок №1078).

Згідно з пунктом 1-1 Порядку №1078 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно до пункту 2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

За змістом пункту 4 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Аналіз наведених норм законодавства України дає підстави суду дійти висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

Відповідно до пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

При цьому, нормами Закону № 1282-ХІІ та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації, зокрема, пунктом 6 Порядку №1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації, при цьому, у Законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.

У статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 № 2017-ІІІ зазначено, що законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 зазначено, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення).

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

У рішеннях Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 та від 23.03.2002 №5-рп/2002 суд зазначив, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності громадян, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань, тощо, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Таким чином, відсутність механізму нарахування індексації грошового забезпечення та незакладення до бюджету коштів для виплати індексації не позбавляють Відповідача обов`язку провести індексацію грошового забезпечення Позивача у встановленому законом порядку.

Суд встановив та підтверджується матеріалами справи, що Позивач проходила військову службу у ВГ НГ України на посаді старшої медичної сестри приймального відділення ВГ НГ України, де отримувала грошове забезпечення.

Як видно з довідки про грошове забезпечення та додаткові і одноразові види грошового забезпечення за 2016-2018 рр. від 11.12.2019 № 14 ОСОБА_1 в період з червня 2016 року по грудень 2016 року включно нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення на загальну суму 416,15 грн. Проте, за період з січня 2016 року по травень 2016 року включно та з січня 2017 року по жовтень 2018 року індексація грошового забезпечення Позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.

Водночас, суд зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних вище нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

З огляду на наведене, ненарахування та невиплата індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 22.10.2018 військовослужбовцю ВГ НГ України ОСОБА_1 не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України та є протиправною.

Як видно з матеріалів справи єдиною підставою для невиплати Позивачу індексації грошового забезпечення, стало неналежне фінансування ВГ НГ України. Однак, суд зазначає, що відсутність на рахунках Відповідача коштів для виплати індексації грошового забезпечення не є належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат (доказом наявності поважних причин непроведення розрахунку). Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується ВГ НГ України, кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12.12.2018 по справі № 825/874/17.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у Позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

При цьому, обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати Позивачу індексації грошового забезпечення, Відповідач не посилається на відсутність обставин, передбачених статтею 4 Закону №1282-XII, для проведення індексації.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовна вимога в частині визнання протиправною бездіяльність Відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації її грошового забезпечення з 01.01.2016 по 22.10.2018, підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з Відповідача на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 22.10.2018 в сумі 102887,87 грн., слід зазначити таке.

Як підтверджено матеріалами справи та не спростовано Відповідачем, у період з червня 2016 року по грудень 2016 року нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення на загальну суму 416,15 грн., у період з січня 2016 року по травень 2016 року включно та з січня 2017 року по жовтень 2018 року індексація грошового забезпечення Позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.

Згідно з абзацу 8 пункту 4 Порядку №1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту 5 Порядку №1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

Зміст вказаної норми дає підстави для висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

Зміна посадових окладів з урахуванням періоду проходження військової служби Позивача відбулась 01.01.2008 у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 №1294 і діяла до 01.03.2018 згідно з постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704.

Відтак, якщо останнє підвищення окладу за посадою відбулось у січні 2008 року, то для визначення суми індексації грошового забезпечення військовослужбовцю має застосовуватись індекс споживчих цін, обчислений наростаючим підсумком з січня 2008 року до березня 2018 року, оскільки після прийняття Постанови №704, якою затверджено схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил, базовим місяцем для нарахування військовослужбовцям індексації став березень 2018 року.

Відповідно до висновку експерта від 07.05.2020 № 3060, проведеного судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Сухолитким В.В. (арк. справи 14-19), дослідженням поданих документів документально підтверджується розмір індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 22.10.2018 відповідно до вимог Закону України від 03.07.1991 №1282-VII «Про індексацію грошових доходів населення» та «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 в загальній сумі 103349,02 грн.

Отже, вказаний висновок експертного дослідження підтверджує, що сума індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , яка мала бути нарахована та виплачена Відповідачем у період з 01.01.2016 по 22.10.2018 є цілком реальною та достовірною.

Водночас, при дослідженні висновку експерта від 07.05.2020 № 3060, судом встановлено, що в загальну суму індексації грошового забезпечення (103349,02 грн.) експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Сухолитким В.В. не включено суму індексації грошового забезпечення в розмірі 461,15 грн., яка була нарахована та виплачена Позивачу у період з червня 2016 року по грудень 2016 року включно. Відтак сума індексації грошового забезпечення, яка підлягає стягненню з Відповідача становить 102887,87 грн. (103349,02 461,15 = 102887,87).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача на користь ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 22.10.2018 в сумі 102887,87 грн., також підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з положеннями частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що Відповідач не довів правомірності своїх дій, а його заперечення не ґрунтуються на вимогах чинного національного законодавства та засадах верховенства права.

Враховуючи викладене та зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, підставними та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, відповідно до КАС України, суд враховує таке.

Відповідно до положень статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз.

Приписами частини 1 статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до наданих представником Позивача у справі - адвокатом Розманом В.С. письмових доказів, а саме: супровідного листа Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 07.05.2020 № 3060 «Про направлення висновку судово-економічної експертизи (арк. справи 13); висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи по заяві ОСОБА_1 від 23.04.2020 (арк. справи 14-19); акта здачі-приймання висновку експерта № 3060, затвердженого директором Львівського НДІСЕ Ястреб І.С. 07.05.2020 (арк. справи 20); квитанції № 0.0..1 від 05.05.2020 про оплату рахунку 20 3060 від 05.05.2020 за економічну експертизу (арк. справи 21), Позивач сплатила 1961,28 грн. на рахунок ЛНДІСЕ за проведення судово-економічної експертизи, тому такі витрати підлягають стягненню з бюджетних асигнувань Відповідача на користь ОСОБА_1 .

Крім цього, відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зазначені вимоги кореспондуються з положеннями частини 3 статті 143 КАС України, якими передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Відповідно до частини 9 статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, слід виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.09.2019 у справах №810/3806/18, №810/2816/18, №810/3806/18, від 22.11.2019 у справі №810/1502/18.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Як видно з матеріалів справи, на підтвердження витрат на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. представником Позивача у справі - адвокатом Розманом В.С. подано суду такі докази: копію договору про надання правової допомоги б/н від 22.04.2020 (арк. справи 22); ордер серії ВС № 1023205 про надання правничої (правової) допомоги (арк. справи 23); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 04.10.2019 серія ЛВ №001725 (арк. справи 24); акт виконаних робіт від 12.05.2020 (арк. справи 25); копію з дублікату квитанції № 0.0. від 12.05.2020 (арк. справи 26).

Згідно з копії з договору про надання правової допомоги б/н від 22.04.2020 професійна правнича допомога у цій справі надавалася відповідно цього Договору, укладеного між ОСОБА_1 , як клієнтом, та Адвокатським об`єднанням «Мицик і Партнери», як виконавцем, в особі Керуючого Партнера Мицика Олега Володимировича, предметом якого є надання клієнту правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання Договору. Пунктом 1.2. Договору встановлено, що правова допомога за наявним договором надається у підготовці матеріалів та документів, а також у розгляді Львівським окружним адміністративним судом та при необхідності 8 Апеляційним адміністративним судом позовів, пов`язаних з оскарженням бездіяльності з питань виплат компенсацій та індексації грошового забезпечення.

Відповідно до акта виконаних робіт від 12.05.2020 діючи на підставі Договору про надання правової допомоги б/н від 22.04.2020, виконавцем в інтересах клієнта надано професійну правничу допомогу у наступному обсязі: надання консультацій та узгодження правової позиції щодо індексації 30 хв.; опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців, пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень практики в аналогічній категорії справ 30 хв.; опрацювання документів щодо звільнення особи з військової служби 30 хв.; підбір та підготовка документів для судово-економічної експертизи 1 год. 30 хв.; передача документів до ДНДІСЕ та отримання висновку 30 хв.; складання позовної заяви та підготовка додатків 2 год. 30 хв. Розрахунок здійснено у відповідності до розміру погодинної ставки за надані послуги, що становить вартість 1 години 1000 грн. Таким чином, сума до оплати за виконану роботу становить 6000,00 грн.

Відповідно до копії з дублікату квитанції № 0.0. від 12.05.2020 ОСОБА_1 сплатила АО «Мицик і Партнери» 6000,00 грн. за надання правової допомоги у справі згідно з договору № б/н від 22.04.2020.

Вирішуючи питання співмірності витрат адвоката, заявлених до стягнення, суд зазначає, що стаття 134 КАС України не виключає права суду перевіряти дотримання Позивачем вимог частини п`ятої статті 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Суд зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

На підставі системного аналізу матеріалів справи та долучених представником позивача доказів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне зазначити, що надання консультацій та узгодження правової позиції щодо індексації 30 хв.; опрацювання нормативно-правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців, пошук в Єдиному державному реєстрі судових рішень практики в аналогічній категорії справ 30 хв.; опрацювання документів щодо звільнення особи з військової служби 30 хв.; підбір та підготовка документів для судово-економічної експертизи 1 год. 30 хв.; передача документів до ДНДІСЕ та отримання висновку 30 хв., включаються до складання позовної заяви та підготовки додатків.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених Позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, враховуючи зміст та обсяг наданих послуг, суд дійшов висновку, що розмір витрат, понесених на професійну правничу допомогу Позивачем, не є належним чином обґрунтованим у контексті дослідження обсягу фактично наданих адвокатом послуг із урахуванням складності справи, кількості витраченого на ці послуги часу, та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг та витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу.

Більше того, суд зазначає, що предмет адміністративної справи № 380/3806/20 не потребує тривалого вивчення справи, оскільки такі категорії справ є типовими, у цій категорії справ є усталена судова практика, в тому числі і Верховного Суду.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №200/14113/18-а ухвалив постанову від 26.06.2019, в якій викладено правові висновки про те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої було ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір витрат, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Вказаний висновок Верховного Суду в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується судом під час вирішення наведеного спору.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку Позивач просить стягнути з Відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутності ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 КАС України.

Таким чином, заявлені Позивачем до відшкодування 6000,00 грн. витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з ВГ НГ України становить надмірний тягар для Відповідача, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат являється не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

Відтак, з огляду на нескладність справи та обсягу наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з Відповідача повинен становити 1500,00 грн., решту витрат на вказану допомогу повинен понести Позивач.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що понесені Позивачем витрати на правничу допомогу в сумі 1500,00 грн. підлягають розподілу шляхом стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача на користь Позивача, з огляду на подані докази понесених витрат.

Щодо судового збору, то відповідно до вимог частини 5 статті 139 КАС України такий стягненню не підлягає, оскільки Позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Військового госпіталю Національної гвардії України (місцезнаходження: 80700, Львівська обл., м. Золочів, вул. С. Стрільців, 2; ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) індексації її грошового забезпечення з 01.01.2016 по 22.10.2018.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військового госпіталю Національної гвардії України (місцезнаходження: 80700, Львівська обл., м. Золочів, вул. С. Стрільців, 2; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 22.10.2018 в сумі 102887 (сто дві тисячі вісімсот вісімдесят сім) грн. 87 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військового госпіталю Національної гвардії України (місцезнаходження: 80700, Львівська обл., м. Золочів, вул. С. Стрільців, 2; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) понесені нею судові витрати пов`язані з проведенням судово-економічної експертизи в розмірі 1961 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят одну) грн. 28 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військового госпіталю Національної гвардії України (місцезнаходження: 80700, Львівська обл., м. Золочів, вул. С. Стрільців, 2; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений і підписаний 17.11.2020.

Суддя Мричко Н.І.