Справа № 580/1979/20
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1979/20 Суддя першої інстанції: Бабич А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Файдюка В.В. та Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 липня 2020 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРАРІС МІКО ЦЕНТР» про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2020 року Черкаське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ТОВ «АГРАРІС МІКО ЦЕНТР» адміністративно-господарські санкції у розмірі 156282 грн 86 коп. та пеню у розмірі 2390 грн 88 коп. за незайняті у 2019 році робочі місця особами з інвалідністю.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 27 липня 2020 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку дослідженим доказам та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Скаржник вказує на те, що ТОВ «АГРАРІС МІКО ЦЕНТР» не виконало усіх необхідних дій для працевлаштування осіб з інвалідністю, а саме - не подало інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування осіб з інвалідністю до базового центру зайнятості.

Відповідач подав відзивна на апеляційну скаргу, в якому наголосив на тому, що норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році становив 3 робочих місця, які й були створені товариством. Два таких робочих місця були зайняті особами з інвалідністю, а одне залишалося вакантним із незалежних від товариства причин. Також ТОВ «АГРАРІС МІКО ЦЕНТР» просить врахувати, що базовий центр зайнятості в Уманському районі відсутній. Додатково відповідач зазначив, що вживав додаткових заходів, спрямованих на пошук осіб з інвалідністю для їх працевлаштування.

Позивач подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що звіт за формою № 3-ПН від 20 вересня 2018 року є підтвердженням належного інформування Державної служби зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю лише протягом 2018 року. Доказів актуальності вказаної вакансії у період з 01 січня 2019 року по 25 жовтня 2019 року відповідач не надав. Звіт за формою № 3-ПН від 25 жовтня 2019 року був поданий за 2 місяці до завершення звітного місяця.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, а також відповіді на відзив на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 липня 2020 року - без змін, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ТОВ «АГРАРІС МІКО ЦЕНТР» (до зміни назви - ТОВ «ГРІНЙАРД МІКОКУЛЬТУРА ЦЕНТР») подало до Черкаського обласного центру зайнятості звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік за формою 10-ПІ.

Згідно з вказаним звітом середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) на підприємстві у 2019 році складала 70 осіб; середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 2 особи; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» - 3 особи.

Черкаський обласний центр зайнятості листом від 03 червня 2020 року № 1378/01-27 повідомив ТОВ «АГРАРІС МІКО ЦЕНТР» про необхідність сплати адміністративно-господарських санкцій за незайняті інвалідами робочі місця у сумі 156282 грн 86 коп. та пені у розмірі 2297 грн 12 коп., яка розрахована станом на 03 червня 2020 року.

Враховуючи, що ТОВ «АГРАРІС МІКО ЦЕНТР» не сплатило зазначені кошти в добровільному порядку, Черкаський обласний центр зайнятості звернувся з вимогами про їх стягнення до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Черкаського обласного центру зайнятості, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач виконав обов`язок щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформування територіального органу Державної служби зайнятості про наявність вакантних посад для працевлаштування вказаних осіб.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні та гарантії щодо створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами визначає Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Відповідно до ст. 17 вказаного Закону з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.

Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан її здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За правилами ч.ч. 1-3 ст. 19 зазначеного Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Одночасно положеннями ст. 181 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачено, що особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна.

Рішення про визнання особи з інвалідністю безробітною і взяття її на облік для працевлаштування приймається центром зайнятості за місцем проживання особи з інвалідністю на підставі поданих нею рекомендації МСЕК та інших передбачених законодавством документів.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Державна служба зайнятості може за рахунок Фонду соціального захисту інвалідів надавати дотацію роботодавцям на створення спеціальних робочих місць для осіб з інвалідністю, зареєстрованих у державній службі зайнятості, а також проводити професійну підготовку, підвищення кваліфікації і перепідготовку цієї категорії осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Питання щодо змісту обов`язків підприємства, установи, організації, фізичної особи, які використовують найману працю, із забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу неодноразово досліджувалося Верховним Судом.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, що викладена у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 819/639/17, від 31 липня 2019 року у справі № 817/724/17, такі особи зобов`язані:

- виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця;

- створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством;

- надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю;

- звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 2 п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 було затверджено форму звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», а також Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» (далі - Порядок № 316).

Згідно з п.п. 3-5 розділу І Порядку № 316 форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Форма № 3-ПН заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця.

Актуальність зазначених у формі № 3-ПН вакансій уточнюється базовим центром зайнятості не рідше ніж двічі на місяць під час особистої зустрічі з роботодавцем, у телефонному режимі або через засоби електронного зв`язку.

Відповідно до п. 1 розділу ІІІ Порядку № 316 за наявності у роботодавців коментарів до вакансії заповнюється розділ II, у якому відображаються порядковий номер відповідного запису в розділі I, а також характеристики вакансій (умови праці, розмір заробітної плати та вимоги до претендентів).

Згідно з формою звітності № 3-ПН у розділі ІІ за бажанням зазначаються відповідні категорії громадян, зокрема інваліди, які не досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що згідно із штатними розписами ТОВ «АГРАРІС МІКО ЦЕНТР» від 11 жовтня 2018 року, від 22 січня 2019 року, від 01 квітня 2019 року, від 13 травня 2019 року, від 07 червня 2019 року, від 21 червня 2019 року та від 16 вересня 2019 року на підприємстві створено 4 вакансії для працевлаштування осіб з інвалідністю - підсобний робітник (Адміністрація), електрик цеху (Ремонтна бригада), тракторист (Бригада 1 фази), підсобний робітник (Бригада 2 фази). Протягом 2019 року на підприємстві працювало 2 особи з інвалідністю.

Також відповідач подавав до Уманської районної філії Черкаського обласного центру зайнятості звіти форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)»:

- 20 вересня 2018 року про наявність вільної вакансії підсобного робітника;

- 25 жовтня 2019 року про наявність вільних вакансій підсобного робітника та слюсаря дільниці.

У розділі «Коментарі до даних про вакансії» у вказаних звітах було зазначено про можливість працевлаштування осіб з інвалідністю.

Згідно з листом Уманської районної філії Черкаського обласного центру зайнятості від 06 травня 2020 року № 31.01-16/280 актуальність вакансій перевірялася в телефонному режимі не рідше ніж двічі на місяць.

В апеляційній скарзі позивач вказує на те, що звіт за формою № 3-ПН від 20 вересня 2018 року є підтвердженням належного інформування Державної служби зайнятості про наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю у період з 01 січня 2019 року по 25 жовтня 2019 року.

Разом з тим зазначені доводи не ґрунтуються на вимогах закону, адже положення п.п. 3-5 розділу І Порядку № 316 зобов`язують роботодавця подавати форму № 3-ПН не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Натомість актуальність відомостей про вакансію у подальшому перевіряється саме центром зайнятості не рідше ніж двічі на місяць в один з таких способів: під час особистої зустрічі з роботодавцем, у телефонному режимі або через засоби електронного зв`язку.

Подавши 20 вересня 2018 року звіт форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» відповідач виконав свій обов`язок щодо інформування Державної служби зайнятості про наявність вільної вакансії підсобного робітника.

Подача вказаного звіту 25 жовтня 2019 року була зумовлена відкриттям додаткової вакансії для працевлаштування осіб з інвалідністю - слюсаря дільниці.

Суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтовано врахував правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 31 липня 2019 року № 817/724/17, згідно з якою періодичності подачі звітності за формою № 3-ПН законодавством не встановлено, а передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Крім того ТОВ «АГРАРІС МІКО ЦЕНТР» у травні, серпні та грудні 2019 року розміщувало оголошення щодо запрошення на роботу електрика з обмеженими фізичними можливостями в радіоефірі, що підтверджується ефірними довідками КЗ «Редакція радіомовлення «Голос Громади» від 27 травня 2019 року № 24, від 18 червня 2020 року № 25 та від 30 серпня 2019 року № 39.

Зазначені обставини у свої сукупності вказують на те, що ТОВ «АГРАРІС МІКО ЦЕНТР» належним чином та у повному обсязі виконало свій обов`язок щодо забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, покладений на нього Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Доказів того, що відповідачем не виділено та не створено робоче місце для працевлаштування осіб з інвалідністю Черкаським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів не надано та не доведено факту протиправного ухилення або протиправної відмови ТОВ «АГРАРІС МІКО ЦЕНТР» у працевлаштуванні на вакантну посаду осіб з інвалідністю.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Враховуючи, що відповідач вживав всіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості осіб з інвалідністю для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства осіб з інвалідністю, які бажають працевлаштуватись.

Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 27 липня 2020 року та не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 липня 2020 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 238, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Черкаського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 27 липня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді В.В. Файдюк

Є.В. Чаку