Справа № 380/3198/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/3198/20 пров. № А/857/10279/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Довгої О.І. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги представника адвоката Хлопецького Олександра Олександровича, діючого на підставі ордера від імені та в інтересах ОСОБА_1 , та Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03.08.2020р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Хлопецького Олександра Олександровича, діючого на підставі ордера від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення (суддя суду І інстанції: Сидор Н.Т., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 03.08.2020р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 07.08.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

27.04.2020р. представник адвокат Хлопецький О.О., діючий на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому, із урахуванням поданої заяви про зміну позовних вимог, просив визнати протиправними дії відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу майору запасу ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в повному обсязі за період з 01.01.2016р. по 22.06.2017р.; зобов`язати відповідача Військову частину НОМЕР_1 виплатити позивачу ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 22.06.2017р. у сумі 50703 грн. 84 коп. з врахуванням січня 2008 року базовим місяцем для нарахування індексації; стягнути на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн. (а.с.1-7, 56-57).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.51-52).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.08.2020р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправними дії відповідача Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати майору запасу ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в повному обсязі за період з 01.01.2016р. по 22.06.2017р.; зобов`язано відповідача Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення в повному обсязі за період з 01.01.2016р. по 22.06.2017р.; розподіл судових витрат не здійснюється (а.с.82-86).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржили сторони.

В поданій апеляційній скарзі представник адвокат Хлопецький О.О., діючий на підставі ордера від імені та в інтересах ОСОБА_1 , покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права (п.2 ч.3 ст.134 КАС України), просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині розподілу судових витрат та ухвалити нове рішення в частині судових витрат, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн. (а.с.91-94).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що представленими документами (зокрема, договором про надання правової допомоги, ордером, прайс-листом з вартістю послуг, актом виконаних робіт, довідкою про проведення готівкової оплати) підтверджується понесення позивачем витрат на правову допомогу.

Наголошує на тому, що чинним законодавством не визначено конкретної форми розрахункового документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на правову допомогу.

Із дотримання вимог процесуального закону представником адвокатом Хлопецьким О.О., діючим на підставі ордера від імені та в інтересах ОСОБА_1 , скеровано до апеляційного суду доповнення до апеляційної скарги, в якому останній просить скасувати рішення суду в частині зобов`язання відповідача, ухвалити нове рішення в цій частині та викласти його в наступній редакції: «Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2016 року по червень 2017 року із застосуванням базового місяця січня 2008 року» (а.с.99-103).

Згідно вказаного доповнення представник апелянта оскаржує рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання відповідача застосувати базовий місяць січень 2008 року при нарахуванні індексації грошового забезпечення, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до неправильного вирішення спору в оскаржуваній частині.

Вимоги за доповненням до апеляційної скарги мотивує тим, що суд помилково відніс питання визначення базового місяця до компетенції відповідача, хоча в заявленому позові були заявлені саме такі вимоги. Значну частину позову займали аргументи щодо безпідставності зміни відповідачем базового місяця на січень 2014 року.

При цьому, останні підвищення окладу за посадою позивача відбулися у січні 2008 року, тому для визначення суми індексації грошового забезпечення повинен застосуватися індекс споживчих цін, обчислений наростаючим підсумком з лютого 2008 року.

Доказів підвищення посадового окладу позивача з 01.01.2014р. по день виключення зі списків особового складу відповідач під час розгляду справи не надав.

Отже, незважаючи на те, що базовий місяць при нарахуванні індексації грошового забезпечення має суттєвий вплив на її розмір, а позовні вимоги формувались і обґрунтовувались з огляду на базовий місяць січень 2008 року, при цьому відповідач обґрунтовував правильність застосування базовим місяцем січень 2014 року (тобто мав місце спір щодо правильності застосування базового місяця), суд першої інстанції відмовився надавати даному аргументу правову оцінку і розглядати судовий спір у цій частині.

Зміст прийнятого судового рішення, а також правова позиція відповідача, викладена у відповіді на адвокатський запит та у відзиві на позовну заяву, не дають підстав для сподівань, що відповідач намагатиметься добровільно застосовувати базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення позивачеві січень 2008 року в ході виконанні рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції фактично ухилився від розгляду спору щодо базового місяця, який необхідно застосовувати, та всупереч приписам п.3 ч.4 ст.246 КАС України у мотивувальній частині рішення не надав мотивовану оцінку аргументам, наведеним позивачем про неправильність застосування відповідачем базового місяця січень 2014 року для нарахування індексації грошового забезпечення.

В своїй апеляційній скарзі відповідач Військова частина НОМЕР_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити повністю (а.с.111-118).

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що відповідно до п.6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затв. постановою КМ України № 1078 від 17.07.2003р., виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Враховуючи зазначене, виплата сум індексації грошового забезпечення повинна здійснюватися лише у межах коштів установ та організацій, передбачених на ці цілі.

В 2016 році відбулося збільшення грошового забезпечення військовослужбовців за рахунок збільшення розміру щомісячної додаткової винагороди (а не за рахунок премії). В зв`язку з цим, Департаментом фінансів Міністерства оборони України були доведені до військових частин (установ, організацій) роз`яснення, згідно яких у зв`язку із внесенням змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затв. постановою КМ України № 1078 від 17.07.2003р. «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» (із змінами), індексацію грошового забезпечення військовослужбовців слід не нараховувати через відсутність фінансових ресурсів бюджету Міністерства оборони України на виплату індексації грошового забезпечення.

Індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 22.06.2017р. здійснювалась позивачу ОСОБА_1 встановленим порядком із дотриманням вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затв. постановою КМ України № 1078 від 17.07.2003р., та інших нормативних документів.

У Військовій частині НОМЕР_1 позивачу було здійснено виплату індексації по грудень 2015 року включно. Розмір нарахованої індексації за грудень 2015 року склав 1027 грн. 99 коп. Останній базовий місяць визначений січень 2014 року.

Статтею 9 Закону України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою КМ України № 1294 від 07.11.2008р. «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики України № 23/0/66-17/163 від 02.03.2017р. місяць встановлення зазначеної грошової винагороди та місяць, в якому збільшувався відсоток цієї винагороди порівняно з попереднім періодом (в даному випадку - січень 2014 року), вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для проведення індексації.

При цьому жодних порушень порядку нарахування індексації військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_1 , в тому числі позивачу, в ході проведення перевірок та ревізій контролюючими органами не виявлено.

Представником адвокатом Хлопецьким О.О., діючим на підставі ордера від імені та в інтересах ОСОБА_1 , скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.138-140).

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу представника адвоката Хлопецького О.О., діючого на підставі ордера від імені та в інтересах ОСОБА_1 (з врахуванням поданого доповнення до неї) в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційні скарги в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга представника адвоката Хлопецького О.О., діючого на підставі ордера від імені та в інтересах ОСОБА_1 , підлягає до часткового задоволення, а апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 належить відхилити, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України з 1993 року по 2017 рік, мав звання майора (а.с.10-14).

Відповідно до наказу першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) № 107 від 02.06.2017р. майора ОСОБА_1 звільнено у запас за п.«а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 № 126 від 22.06.2017р. майора ОСОБА_1 , оперативного чергового відділення оперативних чергових штабу, ВОС-0210003, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, починаючи з 22.06.2017р. (а.с.15-16).

03.04.2020р. представник адвокат Хлопецький О.О., діючий на підставі ордера від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із відповідним адвокатським запитом з приводу питання виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по день звільнення останнього з військової служби 22.06.2017р. (а.с.26).

Згідно відповіді Військової частини НОМЕР_1 № 10/1619 від 08.04.2020 виплата індексації заробітної плати за період з 01.01.2016р. по 28.02.2018р. включно у військовій частині не проводилася. В роз`ясненні директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України № 248/1485 від 26.03.3018р. зазначено про те, що відповідно до роз`яснення Міністерства соціальної політики України № 78/0/66-7 від 08.08.2017р. механізму нарахування та виплатити індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає. У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплатити індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 - лютому 2018 року в Міноборони не було. Також повідомлено, що базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення майора запасу ОСОБА_1 у грудні 2015 року (останній місяць такої виплати) застосовувався січень 2014 року (а.с.27-28).

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що у період з 01.01.2016р. по 22.06.2017р. індексація позивачу не нараховувалася та не виплачувалася.

Складна фінансово-економічна ситуація в державі жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі.

В сукупності викладених обставин, на підставі аналізу діючого законодавства, суд дійшов висновку, що позивач має право на нарахування та отримання виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 22.06.2017р.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача виплатити індексацію грошового забезпечення, суд вказав на те, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації у взаємозв`язку з розміром грошового забезпечення, що має виплачуватися позивачу, належить до компетенції відповідача при нарахуванні та виплаті відповідних сум.

Таким чином, суд не може встановити базовий місяць для нарахування позивачу індексації грошового забезпечення, так як уповноважений лише встановити право позивача на її отримання та надати правову оцінку діям відповідача стосовно нарахування чи ненарахування такої індексації.

Проте, як встановлено судом, на момент розгляду даної справи відповідач жодних дій по фактичному нарахуванню певного розміру індексації не здійснив.

Саме в процесі виконання рішення суду відповідачем, в порядку встановленому Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» буде визначено базовий місяць для проведення індексації грошового забезпечення позивача.

Відтак, позовна вимога щодо зобов`язання відповідача виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 22.06.2017р. в сумі 50703 грн. 84 коп. з врахуванням січня 2008 року базовим місяцем для нарахування йому індексації, не підлягає задоволенню, оскільки є передчасною та спрямована на захист ще не порушеного права, що суперечить ст.5 КАС України, в той час як судовий захист може надаватися лише порушеним правам.

Вирішуючи наведений спір, колегія суддів виходить з наступних мотивів.

Предметом спору у цій справі є право позивача ОСОБА_1 на отримання індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 22.06.2017р. та правомірність відмови відповідача здійснити такі нарахування та виплати.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 вказаного Закону).

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України № 1282-ХІІ від 03.07.1991р. «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до ст.1 цього Закону індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення (ст.2 вказаного Закону).

Згідно з ст.5 зазначеного Закону підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Відповідно до п.1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затв. постановою КМ України № 1078 від 17.07.2003р., підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003р. № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абз.8 п.4 наведеного Порядку).

Згідно з п.6 цього Порядку виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

В рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013р. у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.233 КЗпП України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На підставі аналізу наведених положень законодавства суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Із врахуванням наведеного, колегія суддів відхиляє доводи апелянта Військової частини НОМЕР_1 про те, що у період з 01.01.2016р. по 22.06.2017р. кошти на виплату індексації грошового забезпечення головним розпорядником коштів не виділено, а тому відповідач діяв правомірно. Виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Також колегія суддів звертає увагу, що звільнення особи з військової служби жодним чином не позбавляє її права на отримання виплат, на які вона має право, проте не отримувала їх під час проходження служби за незалежних від неї обставин.

В частині правильності обчислення належної позивачу індексації колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст.4 Закону України № 1282-ХІІ від 03.07.1991р. «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затв. постановою КМ України № 1078 від 17.07.2003р., індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (у 2016 році -103 відсотка, у 2017 році -103 відсотка, у 2018 році -103 відсотка).

Відповідно до п.2 зазначеного Порядку індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Згідно з п.4 вказаного Порядку індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Оплата праці, у тому числі працюючим пенсіонерам, грошове забезпечення, розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю, що надається залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії індексуються у межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

За змістом п.5 цього Порядку у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.

Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

Таким чином, системний аналіз наведених норм вказує на те, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати, є базовим при проведенні індексації.

Під час судового розгляду встановлено, що починаючи з січня 2016 року, позивачу не виплачувалася індексація грошового забезпечення.

Із змісту особових рахунків по нарахуванню грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2015-2017 роки, наданих Військовою частиною НОМЕР_1 , слідує, що позивачу виплачувалася індексація по грудень 2015 року, її розмір за грудень 2015 року склав 1027 грн. 99 коп. Базовим місяцем при цьому нарахуванні індексації визначено січень 2014 року (а.с.27-28, 29-31).

Із відомостей щодо виплати грошового забезпечення убачається, що щомісячна грошова винагорода, яка виплачувалася позивачу, не мала постійного характеру, не була основною та змінювалась (збільшувалась) від 20 % до 60 % місячного грошового забезпечення (а.с.29-31).

Відповідно до роз`яснення Мінсоцполітики № 48/о/66-17 від 08.08.2017р., наданого на запит ДФ Міноборони № 248/3/9/1/863 від 18.07.2017р., зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на початок обчислення індексації, якщо не підвищується посадовий оклад.

У роз`ясненні Мінсоцполітики № 28/0/66-18 від 18.04.2018р., наданого на запит Військової частини НОМЕР_2 № 2376 від 29.03.2018р., наголошено на тому, що у разі зростання грошового забезпечення за рахунок інших його складових, без підвищення посадових окладу, сума індексації не зменшується на розмір підвищення грошового забезпечення.

Зі змісту роз`яснення Мінсоцполітики № 024-106 від 09.02.2005р. слідує, що зміна розміру премії за рахунок фінансових можливостей підприємства не є підставою вважати місяць базовим, при розрахунку індексу для проведення індексації.

Відповідно до роз`яснення Мінсоцполітики № 169/10/137-12 від 06.08.2012р. у разі, коли грошовий дохід, з урахуванням суми підвищення, менше суми грошового доходу, з урахуванням індексації до його підвищення, у базовому місяці сума загального доходу визначається з таким розрахунком, щоб сума грошового доходу з урахуванням індексації не перевищувала загального доходу до його підвищення.

Абзацом 5 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затв. постановою КМ України № 1078 від 17.07.2003р., визначено, що у разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.

Щомісячна додаткова грошова винагорода передбачена постановою КМ України № 889 від 22.09.2010р. «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» та наказом Міністра оборони України № 595 від 15.11.2010р. «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України».

Вказана винагорода, яка виплачувалась позивачу ОСОБА_1 у розмірі 20 % місячного грошового забезпечення з 01.04.2013р., у розмірі до 40 % місячного грошового забезпечення - з 01.09.2013р. та у розмірі до 60 % місячного грошового забезпечення - з 01.01.2014р., є об`єктом індексації.

Водночас, така винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації), тобто, така винагорода не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця.

Розмір щомісячної грошової винагороди протягом усього періоду нарахування не враховується при нарахуванні одноразових видів грошового забезпечення (грошова допомога на оздоровлення, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, вихідна допомога при звільненні тощо), а також при нарахуванні пенсії військовослужбовців, які набули право на її отримання.

Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода не впливає на розмір індексації грошового забезпечення, відтак січень 2014 року не повинен визначатися як базовий місяць, а виплата індексації повинна була здійснюватися за розрахунками попереднього базового місяця - січня 2008 року.

В такому порядку нарахування індексації здійснюється до наступного підвищення розміру посадового окладу військовослужбовця.

Протягом 2015-2017 років розміри посадового окладу (1085 грн.), окладу за військовим званням (125 грн.) та надбавки за вислугу років, таємності ОСОБА_1 залишалися незмінними, що стверджується особовими рахунками Військової частини НОМЕР_1 про нараховане позивачу грошове забезпечення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що під час нарахування та виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2016 року по червень 2017 року слід застосовувати базовий місяць січень 2008 року.

Рішення суб`єкта владних повноважень, які приймаються за зверненнями осіб, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне і правильне виконання рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів до поновлення порушених прав громадян.

Зі змісту листа № 10/1619 від 08.04.2020р. стає очевидним, що відповідач не вбачає підстав для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивача.

У відзиві на позов відповідач заперечував як право позивача на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, так правильність визначення позивачем базового місяця для нарахування індексації.

З цієї позиції можна зробити логічний висновок, що після визнання за позивачем права на здійснення індексації грошового забезпечення відповідачем буде здійснено її нарахування із використанням не того базового місяця, на який сподівається позивач.

Такі дії відповідача змусять позивача повторно звертатись до суду з позовом.

Рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

На думку колегії суддів, позовні вимоги про захист права не можуть вважатися передчасними, якщо вони були предметом правовідносин, з яких виник спір. Представник позивача звертався з заявою про нарахування та виплату індексації грошового забезпечення. Відмовляючи у такому нарахуванню, відповідач не висловлювався щодо цих аспектів, оскільки вважав, що ОСОБА_1 не має права на нарахування такої індексації взагалі. Однак позиція відповідача з цих питань відома з його відзиву на позов. Вона не залишає підстав сподіватися, що у разі визнання за позивачем права на нарахування індексації, вона буде перерахована так, як про це просив позивач.

І у позовній заяві, і у відзиві сторони висловили протилежні позиції, що є очевидним свідченням існування спору щодо цих аспектів нарахування та виплати індексації. Відтак, ці позовні вимоги не можна вважати передчасними.

Отже, за результатами розгляду цієї справи, з метою забезпечення ефективного правового захисту прав та інтересів позивача, та з метою недопущення необхідності наступного звернення до суду з позовом щодо перерахунку індексації у певному відсотковому розмірі, в межах розгляду цієї справи необхідно було надати відповідь (дослідити питання) щодо базового місяця для нарахування спірної індексації.

Окрім цього, за усталеною судовою практикою дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Водночас, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015р. у справі № 21-1465а15.

Відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст.1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення від 08.11.2005р., заява № 63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отож Суд зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Твердження заявника про те, що проведення індексації грошових доходів здійснюється виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів є необґрунтованими, оскільки ч.6 ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», на яку посилається відповідач, не обмежує проведення, передбачених чинним законодавством України, виплат, а вказує на джерела походження цих коштів.

В частині відшкодування витрат на правову допомогу колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.

За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З наведеного слідує, що в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивачем заявлені до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою від адвоката в суді першої інстанції на стадії пред`явлення позову, в загальному розмірі 5000 грн.

На підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом позивачем представлено:

договір про надання правової допомоги № 25-20 від 02.04.2020р., за яким правничу допомогу позивачу надано адвокатом Хлопецьким О.О. (а.с.17-20);

прайс-лист з вартістю послуг адвоката Хлопецького О.О. на 2020 рік (а.с.21-23);

акт виконаних робіт за договором № 25-20 від 02.04.2020р. про надання правничої допомоги (а.с.24);

довідку про проведення готівкової оплати від 27.04.2020р. на суму 5000 грн. (а.с.25).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції будь-яких інших документів в частині понесених витрат на правничу допомогу позивач не надавав.

Водночас, представлені документи містять істотні недоліки, які враховуються судом апеляційної інстанції під час вирішення питання про розподіл судових витрат.

Зокрема, між сторонами договору не узгоджений чіткий перелік правових послуг та вартість кожної послуги. Натомість, представлений прайс-лист підписаний лише адвокатом Хлопецьким О.О., що виключає можливість стверджувати про погодження сторонами таких робіт та їх вартості, незважаючи на покликання на такий прайс-лист у договорі про надання правової допомоги.

Відомості складеного 27.04.2020р. акту виконаних робіт вказують про включення до нього послуг щодо супроводу судової справи в суді першої інстанції «під ключ» наперед (на майбутнє), оскільки позов ОСОБА_1 поданий до суду також 27.04.2020р.

До матеріалів справи надано документ про сплату готівкових коштів на користь адвоката у формі довідки про проведення готівкової оплати.

Відповідно до положень ст.14 Податкового кодексу України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату.

Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення про форму та зміст розрахункових документів, затв. наказом Міністерства фінансів України № 13 від 21.01.2016р., та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затв. постановою Правління Національного банку України № 148 від 29.12.2017р. (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом гонорару, а також не встановлено форму такого документа.

Адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Таким чином, представлена позивачем довідка про проведення готівкової оплати, яка передбачена умовами укладеного договору про надання правової допомоги, може вважатися належним доказом понесення витрат на правову допомогу в розмірі, який вказаний позивачем.

Отже, надані суду матеріали доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу саме в розглядуваній справі.

Щодо оцінки заявлених до відшкодування адвокатських витрат (їх складу та вартості) колегія суддів вважає їх істотно завищеними, оскільки розглядувана справа віднесена процесуальним законом до справ незначної складності.

Оцінюючи в сукупності викладене, враховуючи доводи відповідача, який вказує на неспівмірність заявлених витрат на правничу допомогу із складністю справи та ціною позову, колегія суддів вважає за таких умов позивачем не підтверджено несення витрат на правові послуги в розглядуваній справі у заявленому розмірі.

Водночас, за таких умов суд не позбавлений об`єктивної можливості оцінити рівень адвокатських витрат, достовірно встановити несення таких витрат позивачем, а також обґрунтованість рівня їх вартості.

Суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта, однак в силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що позивачем доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу у вигляді вивчення та аналізу доказів по справі, скерування адвокатського запиту, підготовки позову та додатків до нього.

Враховуючи складність розглядуваної справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт (розгляд справи проведено в письмовому провадженні без виклику сторін), витрачений час, співмірність понесених витрат із ціною позову та значення справи для особи, яка є стороною по справі, апеляційний суд вважає обґрунтованими, співмірними та підтвердженими належними доказами понесені позивачем витрати на правничу допомогу саме в розмірі 1500 грн.

Решта вимог позивача щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів відхиляє як такі, що не підтверджені належними доказами, і є неспівмірними.

При вирішенні наведеного питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду по наведеній категорії справ, яка викладена у додатковій постанові від 08.05.2018р. у справі № 810/2823/17, в постановах від 15.05.2018р. у справі № 821/1594/17, від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, від 05.09.2019р. у справі № 826/841/17, від 19.09.2019р. у справі № 826/8890/18, від 16.04.2020р. у справі № 727/4597/19, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про необґрунтованість та безпідставність висновків суду в частині розподілу судових витрат.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення, з урахуванням Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затв. постановою КМ України № 1078 від 17.07.2003р., за період з 01.01.2016р. по день звільнення 22.06.2017р., із застосуванням базового місяця січня 2008 року, через що заявлений позов є частково підставним та обґрунтованим, а тому підлягає до часткового задоволення, з вищевикладених мотивів.

Також на користь позивача належить стягнути 1500 грн. витрат на правову допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги представника адвоката Хлопецького О.О., діючого на підставі ордера від імені та в інтересах ОСОБА_1 , є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування норм матеріального права (незастосування закону, який підлягає застосуванню) та порушення норм процесуального права (в частині розподілу судових витрат), через що оскаржуване рішення суду слід змінити в цій частині.

В решті рішення суду прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують інших висновків прийнятого судом рішення, а тому підстави для його скасування чи зміни у цій частині є відсутніми.

При цьому, апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 слід відхилити з вищевикладених мотивів.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, ч.2 ст.313, п.2 ч.1 ст.315, ст.316, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Хлопецького Олександра Олександровича, діючого на підставі ордера від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03.08.2020р. в адміністративній справі № 380/3198/20 змінити в наступний спосіб:

доповнити частину третю резолютивної частини рішення наступними словами: «із застосуванням базового місяця січня 2008 року»;

виключити із частини четвертої резолютивної частини рішення речення «Розподіл судових витрат не здійснюється», вказавши замість нього наступний текст: «Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4 ) витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) грн.».

В решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді О. І. Довга
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 18.11.2020р.