Справа № 522/2983/20
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/2983/20
Провадження № 2-а/522/244/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді - Домусчі Л.В.,

За участі секретаря судового засідання - Лисенко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси адміністративну справу за позовом громадянина Сирії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , 21.02.2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішення про примусове повернення в країну походження.

В обґрунтування позову посилались на те, що 06.02.2020 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення №68 про примусове повернення в країну походження громадянина Сирії ОСОБА_1 . Відповідно до рішення повивача зобов`язано в строк до 04.03.2020 року покинути територію України.

Позивач зазначив, що рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню з наступних підстав. Позивач є уродженцем Сирії (м.Алепо), та не може повернутися до країни походження через небезпеку для свого життя та здоров`я. При прийнятті рішення Відповідач норму Закону вказав у тексті самого рішення, проте перевірку наявності обставин, які відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» унеможливлюють примусове повернення до Сирійської Арабської Республіки, не провів. Зокрема, як було вказане вище, у Сирії тримає військовий конфлікт, існує загроза життю та здоров`ю, безпеці та свободі небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства, систематичного порушення права людини. Дане рішення було прийняте без врахування інформації про країну походження. В рішенні №68 від 06.02.2020 року взагалі відсутні будь-які посилання на інформацію по країни походження.

Також позивач зазначає, що відповідачем порушено норми процесуального права, а саме не було надано перекладача при врученні рішення про примусове повернення, позивачу не було роз`яснено зміст рішення про примусове повернення та його порядок оскарження даного рішення, оскільки на копії рішення позивача відсутня відмітка надання таких роз`яснень.

Отже, при прийнятті рішення про примусове повернення Відповідач не врахував вищенаведені обставини, і тому дане рішення, на думку позивача, є протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.03.2020 року відкрити провадження у адміністративній справі та призначено до судового розгляду. Також вирішено питання про витребування доказів.

Через неявку сторін та з урахуванням клопотання представника відповідача розгляд справи 17.03.2020 року був відкладений на 28.05.2020 року.

До суду 23.03.2020 року надійшов відзив представника ГУ ДМС в Одеській області, відповідно якого відповідач не визнав даний адміністративний позов виходячи з наступного. Зазначив, що 06.02.2019 співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області, було виявлено особу, яка назвалась громадянином Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. У результаті проведеної перевірки було встановлено, що громадянин Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , порушив правила перебування іноземців в Україні - ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні. Перевіркою встановлено, що громадянин Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прибув на територію України у 2012 році, легально, за допомогою паспорта громадянина Сирії для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , терміном дії до 19.05.2014 з метою навчання. Вперше за наданням статусу біженця громадянин Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту у 2013 році. Проте, Рішенням Державної міграційної служби України від 03.04.2015 № 249-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погоджуючись з зазначеним рішенням позивач оскаржив його в судовому порядку. На виконання судових рішень ДМС України було повторно розглянуто заяву позивача. За результатами повторного розгляду заяви ДМС України було прийнято рішення від 25.11.2016 № 580-16 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС України. Не погоджуючись з даним рішенням громадянин Сирії ОСОБА_1 оскаржив його у судовому порядку. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2017 по справі № 815/1892/17 апеляційну скаргу ДМС України - задоволено. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30.05.2017 - скасовано. Прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - залишено без задоволення. Отже, наразі позивач проживає на території України без документів на право проживання в Україні, перевищив термін перебування на території України, проживає на території України без реєстрації, не виїхав з України після закінчення терміну перебування в Україні. ГУ ДМС України в Одеській області проведено ретельний аналіз актуальної інформації за країною походження позивача - Сирії.

Також вказували, що 06.02.2019 за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП), що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні стосовно громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 002429 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 06.02.2019 ПН МОД № 002445 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн.. Того ж дня, 06.02.2019 ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення про примусове повернення в країну походження громадянина Сирії ОСОБА_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 04.03.2020 року. У визначений термін громадянин Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі території України не виїхав. Позивач не звертався до ГУ ДМС України в Одеській області та інших територіальних підрозділів ДМС України з заявою для добровільного повернення. Про те, що він є нелегальним мігрантом розуміє. Отже наполягали на тому, що Позивач знаходиться на території України без законних на те підстав (нелегальний мігрант).

До відзиву відповідачем було долучено копію особової справи позивача.

Через неявку сторін та заявленням відповідних клопотань розгляд справи 28.05.2020 року, 26.06.2020 року, 08.09.2020 року, 20.10.2020 року відкладався.

У судове засідання 17.11.2020 року з`явились: позивач разом із представником Лагуновим В.І. , представник відповідача - Талишханова Ф.М..

За згодою позивача, з його посиланням на те, що розуміє мову, суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності перекладача.

Позивач та його представник поданий позов підтримали та просили задовольнити, посилаючись на те, що оскаржуване рішення було прийнято відповідачем незаконно та без дотримання вимог Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме не враховано та зовсім не досліджено ситуацію в країні походження позивача. Представник позивача посилався на те, що позивач є уродженцем м. Алеппо, Сирії, де теперішнього часу триває збройний конфлікт та відбувається війна. Позивач посилався на те, що не може повернутись до рідного міста, оскільки є військовозобов`язаним, проте воювати не бажає, оскільки проти війни та фактично втік із Армії, оскільки вважає, що вона фактично захищає лише режим, а не народ. Проте, відмовитись від служіння в армії він не може, а за ухилення передбачено позбавлення волі. Вказував, що він працює та намагається заробляти собі на життя, неодноразово звертався з заявами про визнання його біженцем, проте йому було відмовлено.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову. Посилалась на те, що позивач нелегально проживає на території України і законних підстав для його перебування не має. Вказувала, що прийняте ними рішення було законним та правомірним, при цьому зазначила, що в оскаржуваному рішенні ними було допущено помилку в даті такого рішення (зазначено 06.02.2019 року, а в дійсності воно було прийняте 06.02.2020 року). Посилалась на те, що на теперішній час існує тенденція щодо повернення вихідців та звільнення міст від військ. Отже, вважає, що підстав для скасування їх рішення не має.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які були присутні в судовому засіданні, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії, уродженцем Сирії, м. Алеппо.

Позивач прибув на територію України у 2012 році, легально, за допомогою паспорта громадянина Сирії для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , терміном дії до 19.05.2014 з метою навчання.

Також згідно матеріалів справи, 06.02.2020 співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області, було виявлено особу, яка назвалась громадянином Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .. У результаті проведеної перевірки було встановлено, що громадянин Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , порушив правила перебування іноземців в Україні - ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні.

Уперше за наданням статусу біженця громадянин Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту у 2013 році.

Рішенням Державної міграційної служби України від 03.04.2015 № 249-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням позивач оскаржив його в судовому порядку.

18 вересня 2015 року постановою Одеського окружного адміністративного суду адміністративний позов громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задоволено частково, та рішення ДМС від 03.04.2015 року №249-15 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, скасовано. Зобов`язано міграційну службу потворно розглянути питання про визнання громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту із урахування інформації по країні походження позивача.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2015 року апеляційну скаргу міграційної служби було залишено без задоволення та рішення Одеського окружного адміністративного суду - без змін.

На виконання судових рішень ДМС України було повторно розглянуто заяву позивача.

За результатами повторного розгляду заяви ДМС України було прийнято рішення від 25.11.2016 № 580-16 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення ДМС України.

Не погоджуючись з даним рішенням громадянин Сирії ОСОБА_1 оскаржив його у судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30.05.2017 року по справі № 815/1892/17 було задоволено позов гр..Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення 25.11.2016 № 580-16.

Не погоджуючись з даним рішенням ДМС України подала апеляційну скаргу.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2017 по справі №815/1892/17 апеляційну скаргу ДМС України - задоволено. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30.05.2017 - скасовано. Прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - залишено без задоволення.

Постановою Верховного суду від 11.10.2018 по справі № 815/1892/17 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2017 - без змін.

Того ж дня, 06.02.2020 року, за порушення ч. 1 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП), що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні стосовно громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 002429 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 06.02.2019 ПН МОД № 002445 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн.

06.02.2019 ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення про примусове повернення в країну походження громадянина Сирії ОСОБА_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 04.03.2020.

У визначений термін громадянин Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі території України не виїхав.

Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з дійсним позовом. Зазначав, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню та таке рішення є загрозою для його життя.

Вирішуючи спір суд виходить із наступного.

Згідно зі статтею 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України врегульовано статтею 288 КАС України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до частини третьої статті 25 Закону № 3773-VI, рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України).

Частиною п`ятою статті 26 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (пункт 1 частини першої статті 1 Закону України від 08 липня 2011 року № 3671-VI « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», далі Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Отже, єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до частини першої статті 31 Закону № 3773-VI визначено що Іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн: - де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; - де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; - де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; - де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих, побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Згідно п.13 частини першої статті 1 цього Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Чинні міжнародні договори, до яких приєдналася Україна, є частиною національного законодавства України згідно Конституції України.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в наступних ратифікованих Україною міжнародних договорах:

1. Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 р., зокрема стаття 3: «Жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань».

2. Конвенція, стаття 2: «Право кожного на життя охороняється законом»; стаття 3: «Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню».

Із змісту Рекомендацій УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IV, листопад 2015 року) вбачається, після видання УВКБ ООН у жовтні 2014 року "Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IІI)" ситуація в Сирії щодо безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб продовжує погіршуватися, сторони конфлікту вчиняють військові злочини та грубі порушення прав людини, в тому числі деякі рівнозначні злочинам проти людяності, ігнорують особливий режим захисту, наданий лікарням, школам, медичному персоналу, працівникам гуманітарних організацій, тощо.

Також у Рекомендаціях, зазначено, що майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково взаємно накладаються один на одного. Країна сильно роздроблена, оскільки сторони конфлікту, в тому числі Збройні Сили Сирії, угруповання "Ісламська держава Іраку і аль-Шама", антиурядові збройні групи і курдські сили ("Загони народної самооборони", ЗНС), здійснюють контроль над різними регіонами країни, вчиняючи на них свій вплив. Оскільки міжнародні зусилля щодо припинення конфлікту в Сирії результатів досі не принесли, його активне продовження тягне за собою руйнівні наслідки для сирійського населення, в тому числі, зростання кількості жертв серед цивільного населення, масштабне переміщення людей всередині країни та за її межі, а також безпрецедентну за масштабами гуманітарну кризу. Кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту оцінюється від 145 до більш ніж 250 тисяч осіб. Найбільша кількість документально зафіксованих жертв було зареєстровано в провінції Риф Дамаск; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.

Резолюцією №2314 (2016), прийнятою Радою Безпеки на 7798 засіданні 31 жовтня 2016 року, висловлено тривогу в зв`язку з тим, що через застосування хімічних отруйних речовин в якості зброї в Сирійській Арабській Республіці продовжують гинути і отримувати каліцтва цивільні особи.

У Доповіді Незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій у Сірійській Арабській Республіці від 01 лютого 2018 року, вказується, що:

« 65. Цивільні особи як і раніше піддаються довільних затримань, тортурам і утриманню під вартою в нелюдських умовах на всій території Сирійської Арабської Республіки. Всі сторони конфлікту регулярно відмовляють особам, яких тримають під вартою, в праві на належну судову процедуру і справедливий судовий розгляд.»

« 72. З самого початку сирійського конфлікту однієї з його гротескних рис є напади усіх боків на цивільні і об`єкти, що охороняються в порушення міжнародного гуманітарного права. Лікарні, місця відправлення культу, центри цивільної оборони, густонаселені житлові райони, будинки, булочні, ринки і в меншій мірі школи руйнуються дощенту в результаті невибіркових нападів або, що трапляється ще більш часто, навмисно стають мішенню для нападу.»

У Доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН 2139 (2014) 2165 (2014), 2191(2014) 2258 (2015) та 2332 (2016) від 16 листопада 2017 року вказано, що в результаті бойових дій, що ведуться в цих районах і на всій території Сирії, як і раніше завдається шкода цивільним особам та об`єктам цивільної інфраструктури, таким як школи і лікарні. Протягом усього звітного періоду бойові дії тривали в мухафазах Дамаск, Риф-Дамаск, Хама, Дераа, Ель- Кунейтра , Алеппо, Ідліб, Хомс, Латакія, Ракка і Дейр-ез-Зор.

У Доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій Ради Безпеки ООН 2139 (2014) 2165 (2014), 2191(2014) 2258 (2015), 2332 (2016) 2393 (2017) та 2401 (2018) від 22 травня 2018 року вказано, що 24 лютого 2018 року Рада Безпеки прийняла резолюцію 2401 (2018), в якій зажадав припинити бойові дії, проте військові операції в різних районах тривали. Повідомлялося про удари з повітря, артилерійські обстріли та снайперський вогні в ході бойових дій між сирійським урядом і проурядовими силами з одного боку та недержавними збройними опозиційними групами - з іншого в мухафазах Алеппо, Ідліб, Латакія, Дейр-ез-Зор, Хомс, Хама, Дамаск, Риф -Дімашк , Дар`я і Ель-Кунейтра .

Твердження про те, що в Сирії існує тривалий збройний конфлікт, який супроводжується обстрілами і бомбардуванням населених пунктів та об`єктів соціальної інфраструктури, і що ситуація в цій країні є вкрай небезпечною і складною, є загальновідомим фактом. Збройні зіткнення між військами офіційної влади Сирії та опозиційно налаштованими воєнізованими збройними угрупуваннями охопили значну територію цієї країни і її населення, тож ситуація там є дуже напруженою і небезпечною для життя і безпеки людей, які там перебувають. Про події в Сирії інформують численні засоби масової інформації і ситуацію в цій країні обговорюють міжнародні організації, тож ці обставини доказування у цій справі не потребують.

Отже, суд погоджується з доводами сторони позивача, що існують загальновідомі офіційні документи та повідомлення ЗМІ, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та що відповідач не надав належної оцінки тому, що ситуація в країні походження позивача залишається загостреною, а відтак не з`ясував характер об`єктивного побоювання позивача, зокрема, наскільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення на батьківщину.

Ситуація в Сирійській Арабській Республіці за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для позивача, якщо він туди повернеться, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення, конфлікт є всеохоплюючим, кількість вбитих та поранених осіб є дуже значною.

Крім того, ситуація у країні Сирії неодноразово досліджувалася Верховним Судом у своїй практиці, зокрема у постановах від 25 липня 2019 року в справі №815/7180/16, від 27 грудня 2019 року у справі №820/4137/16. Та відповідних висновків дійшов Верховний суд у постанові від 24 червня 2020 року по справі № 815/1701/18.

ЄСПЛ у справі "Sufi and Elmi v.The United Kingdom" (заяви 8319/07 і 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які були переміщені в результаті боротьби.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують факти того, що в країні походження позивача триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, які, в свою чергу, можуть становити загрозу життю, безпеці чи свободі позивача.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, те що в країні походження позивача триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, які, в свою чергу, можуть становити загрозу життю, безпеці чи свободі позивача, суд вважає доведеним факт формального ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, що призвело до прийняття протиправного рішення щодо примусового повернення громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни походження.

За викладених обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимоги громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та вважає за можливе їх задовольнити.

Керуючись ст. ст. 3, 19 Конституції України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Положенням про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 360 від 20.08.2014 року, ст.ст. 2, 5, 6, 72-77, 139, 241, 246, 255, 288, 295, 297, 382 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішення про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 68 від 06 лютого 2019 року, яке затверджено 06 лютого 2020 року заступником начальника ГУДМС України в Одеській області Максименко А.В., про примусове повернення до країни походження іноземця або особи без громадянства - громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд м. Одеси, шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення суду.

Суддя: Л.В. Домусчі