Справа № 743/1420/20
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Сташків В.Б.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2020 року Справа № 743/1420/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в режимі відеоконференції в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 20 жовтня 2020 року у справі

за позовом військової частини НОМЕР_1

ІНФОРМАЦІЯ_1

до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1

про продовження строку затримання,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 (далі відповідач) про продовження строку затримання громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 20 жовтня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством чітко визначено виключний перелік правових підстав для продовження судом строку затримання іноземця або особи без громадянства, а саме: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації або неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи (стаття 289 КАС України). Однак, у цьому випадку такі підстави відсутні і відповідачем надано оригінали свідоцтва про його народження, його національний паспорт і військовий квиток, що надають можливість ідентифікувати особу відповідача.

Крім того, суд зазначив, що позивачем не перевірялися доводи відповідача про те, що він надіслав оригінал свого закордонного паспорта до Надзвичайного та Повноваженого Посла Ісламської Республіки Афганістан для оформлення проїзних документів для виїзду до Афганістану.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі, зазначаючи, що під час адміністративного затримання відповідач не мав при собі документів, які б підтверджували його особу, наявність у нього громадянства та/або інших законних підстав перебування на території України.

При цьому, апелянт стверджує, що ним були вжиті всі можливі та необхідні заходи для встановлення особи позивача та його повернення до країни походження, а саме направлено відповідні листи до уповноважених органів, однак відповідей на такі листи не надходило.

Разом з тим, апелянт вважає, що єдиним документом, за допомогою якого можливо встановити особу відповідача для його повернення до країни походження, є закордонний паспорт, якого він не має.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2020 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020 за клопотанням позивача призначено розгляд цієї справи в режимі відеоконференції.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.

При цьому, відповідач зазначає, що його особу ідентифіковано і що позивач навіть не порушував процедуру його примусового видворення.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.04.2020, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.09.2020 у справі № 308/3995/20, затримано громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України строком на шість місяців.

Позивач звертався до Надзвичайного та Повноваженого Посла Ісламської Республіки Афганістан та до Департаменту консульської служби МЗС України з листами щодо ідентифікації та документування затриманих осіб, включаючи позивача, документами, які посвідчують особу, але відповідей на його запити не надійшло.

У зв`язку із закінченням строку, на який позивача було затримано вищевказаним судовим рішенням у справі № 308/3995/20, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 р. (далі Конвенція), Угодою між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію, яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію» від 05.06.2013 № 324-VII (далі Угода про реадмісію), Кодексом адміністративного судочинства України (далі КАС України), Законами України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI), «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI), Інструкцією про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 (у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України від 22.01.2018 р. № 38/77) (далі Інструкція № 353/271/150), Інструкцією про порядок реалізації компетентними та уповноваженими органами України міжнародних угод про реадмісію осіб, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16.02.2015 № 158 (далі Інструкція № 158).

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У пунктах 7, 14, 15 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Нелегальний мігрант це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Згідно з частинами першою, другою статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Статтею 5 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Частиною першою статті 289 КАС України передбачено можливість затримання іноземця за наявності відповідних правових підстав, а в частині другій цієї ж статті закріплено, що заходи, визначені цією статтею, також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів чи підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, до завершення процедури розгляду цієї заяви.

Згідно з частинами одинадцятою тринадцятою статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Пунктом 1 Розділу VІ «Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців» Інструкції № 353/271/150 передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України, орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.

З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомо мості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.

Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Разом з тим, частиною 1 статті 29 Закону № 3773-VI передбачено, що передача з України або прийняття в Україну іноземця або особи без громадянства здійснюється відповідно до міжнародного договору про реадмісію.

Згідно вимог статті 2 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації компетентні органи держави запитуваної Сторони на запит компетентних органів держави запитуючої Сторони приймають назад осіб, які в`їхали на територію держави запитуючої Сторони або перебувають там з порушенням законодавства цієї держави з питань в`їзду, виїзду і перебування іноземних громадян та осіб без громадянства, якщо встановлено, що ці особи є громадянами держави запитуваної Сторони або втратили її громадянство після в`їзду на територію держави запитуючої Сторони і не набули громадянства іншої держави, або, якщо по відношенню до цих осіб прийнято рішення про відмову в наданні громадянства держави запитуючої Сторони. У разі потреби компетентні органи держави запитуваної Сторони видають особам, які передаються, документи, необхідні для їхнього в`їзду на територію цієї держави. Перелік документів, на підставі яких визначається наявність в особи громадянства держав однієї з Сторін, міститься у Виконавчому протоколі.

Питання, пов`язані з реалізацією Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію від 22.10.2012 врегульовані у Виконавчому протоколі про порядок реалізації Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про реадмісію від 22.10.2012, тобто вказана Угода є імплементованою.

У статті 2 указаного Виконавчого протоколу наведено вичерпний перелік документів, якими підтверджується наявність громадянства Російської Федерації, зокрема і свідоцтво на в`їзд (повернення) до Російської Федерації.

Статтею 6 Виконавчого протоколу регламентує зміст і порядок направлення запиту про реадмісію, а також порядок передачі відповіді на нього.

Порядок реалізації положень міжнародних угод у сфері реадмісії визначено Інструкцією № 158.

Висновки суду апеляційної інстанції.
Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що інститут продовження строку затримання іноземця або особу без громадянства застосовується адміністративним судом у разі наявності такої підстави як неможливість ідентифікації особи та одночасної наявності при цьому хоча б однієї з двох умов, за яких її неможливо ідентифікувати, забезпечити її примусове видворення чи реадмісію, а саме: 1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; 2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 743/1263/17, від 17.01.2019 у справі № 743/1240/17.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідача наявні оригінали свідоцтва про його народження, національний паспорт і військовий квиток, тобто документи, за допомогою яких можливо ідентифікувати його особу.

Більш того, як було правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем не перевірялися доводи відповідача про те, що він надіслав оригінал свого закордонного паспорта до Надзвичайного та Повноваженого Посла Ісламської Республіки Афганістан для оформлення проїзних документів для виїзду до Афганістану.

Таким чином, ані в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження позивачем не доведено наявності правових підстав, прямо передбачених статтею 289 КАС України, для продовження строку затримання відповідача.

Водночас, суд апеляційної інстанції наголошує, що згідно пп. f п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У п. 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17.04.2014 у справі "Анатолій Руденко проти України" (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі", заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та "Станєв проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

У п. 164 рішення Європейського суду з прав людини в справі "А. та інші проти Сполученого Королівства" (A. and Others v. the United Kingdom) зазначено, що будь-яке позбавлення свободи у відповідності до другої частини пп. f п.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод буде виправданим лише до тих пір, поки йде процес депортації або екстрадиції. Якщо така процедура не виконується з належною ретельністю, позбавлення волі перестає бути допустимим відповідно до пп. f п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 6 КАС України, ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При цьому, доводи апелянта про те, що під час адміністративного затримання відповідач не мав при собі документів, які б підтверджували його особу, наявність у нього громадянства та/або інших законних підстав перебування на території України, колегія суддів відхиляє, оскільки відсутність таких документів саме на момент затримання особи може бути підставою для вирішення питання щодо її затримання, а для подальшого продовження строку затримання такої особи ст. 289 КАС України передбачено інші підстави, про що зазначено вище.

Твердження апелянта про те, що ним були вжиті всі можливі та необхідні заходи для встановлення особи позивача та його повернення до країни походження, спростовуються матеріалами цієї справи.

Доводи апелянта про те, що єдиним документом, за допомогою якого можливо встановити особу відповідача для його повернення до країни походження, є закордонний паспорт, якого він не має, судова колегія відхиляє, як такі, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та є безпідставними.

Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Отже, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності достатніх правових підстав для задоволення цього позову, та вважає, що судом повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 20 жовтня 2020 року - без змін. .

Розподіл судових витрат.
Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому, відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 289, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 20 жовтня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 16 листопада 2020 року.

Головуючий суддя

Судді: