Справа № 420/2698/20
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/2698/20
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Турецької І. О.,

суддів Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини НОМЕР_1 в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 17 листопада 2015 року по 21 листопада 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати здійснити виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 17 листопада 2015 року по 21 листопада 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку в сумі 205 745,10 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що, станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу, відповідач не провів з ним розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Керуючись висновками Верховного Суду, викладених у рішенні від 16 травня 2019 року у зразковій справі №620/4218/18, яке набрало законної сили, позивач указує, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби, в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Також позивач вважає, що його право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбачене статтею 117 КЗпП України, оскільки з ним не проведений остаточний розрахунок при звільненні, а саме: не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд визнав протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 17 листопада 2015 року по 21 листопада 2018 року та зобов`язав її виплатити, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби (21 листопада 2018 року).

Позов ОСОБА_1 в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку, суд залишив без розгляду.

Зобов`язуючи виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, суд першої інстанції, погодився з позивачем, що спірні правовідносини знайшли свого вирішення в зразковій справі №620/4218/18, розглянутої Верховним Судом та вважав, що Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на відповідача покладається обов`язок сплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, незважаючи на те, що надання такої відпустки в особливий період припиняється.

Водночас суд вважав необхідним залишити без розгляду позов в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації.

Така позиція суду першої інстанції побудована на положеннях статті 233 КЗпП України, де передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Враховуючи, що звільнення та відповідний розрахунок з позивачем відбувся 21.11.2018 року, то граничним строком для звернення до суду є 21.02.2019 року.

Позаяк з дати звільнення минуло майже півтора року, суд першої інстанції вважав, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в частині залишення без розгляду вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, ставить питання про його скасування та ухвалення, в цій частині, нового рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач указує, що до спірних правовідносин необхідно застосувати рішення Конституційного суду України №4-рп/2012, де зазначено, що перебіг тримісячного строку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Позаяк відповідач, станом на день подання позовної заяви, не здійснив із ним повний розрахунок, то позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку заявлена у межах, встановленого строку звернення до суду.

Також апелянт продовжує наполягати на тому, що, у межах спірних правовідносин, його право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбачене статтею 117 КЗпП України.

Відповідач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає про необґрунтованість її доводів та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Так, Військова частина НОМЕР_1 , підтримуючи правову позицію суду першої інстанції, вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Додатково, відповідач вказав, що навіть при дотриманні такого строку, наведена вимога позивача не може бути задоволена, оскільки норми законодавства про працю не поширюються на військовослужбовців, адже відсутнє законодавче підґрунтя для ототожнення та застосування вимог трудового законодавства до законодавства про проходження військової служби.

У зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа, відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України, розглянута в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи, які не оспорюються та визнаються сторонами.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 17.11.2015 року.

Наказом начальника 26 прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 21 листопада 2018 року №444-ОС, відповідно до пункту 2 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ОСОБА_1 звільнено з лав Збройних Сил України в запас за підпунктом «а» (за станом здоров`я) та виключено зі списків особового складу загону і знято з усіх видів забезпечення.

У зв`язку з невиплатою, при звільненні, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 17 листопада 2015 року по 21 листопада 2018 року, ОСОБА_1 21 січня 2020 року звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із відповідною заявою.

Відповідач, листом від 22 січня 2020 року №12/Щ-9, відмовив у здійсненій такої виплати, обґрунтовуючи тим, що ОСОБА_1 , до моменту виключення зі списків особового складу, не подав відповідного рапорту. Також мотивуючи своє рішення, відповідач вказав, що нарахування та сплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2018 роки, не є можливим, так як законодавство не передбачає механізму виплати компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки особам, вже звільненим з військової служби.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає помилковою позицію суду першої інстанції, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації, встановленого статтею 233 КЗпП України.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що існує усталена судова практика Верховного Суду щодо врегулювання строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Так, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року (справа №607/14495/16-ц) цей Суд, проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, зробив висновок про те, що, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Враховуючи вказані висновки Верховного Суду, колегія суддів вважає, що у межах спірних правовідносин, тримісячний строк, на момент звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, ще не розпочався, оскільки відповідач не провів з ним повний розрахунок при звільненні, а саме: не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки.

Тобто, такий тримісячний строк починає свій відлік з моменту фактичного розрахунку зі звільненим працівником.

Такий правовий висновок узгоджується також з рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2012, де вказано, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Отже, враховуючи, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення позову без розгляду у відповідній частині заявлених позовних вимог.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розглянути вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації, оскільки таку вимогу суд першої інстанції не розглядав, залишивши її без розгляду.

Так, порядок ухвалення судових рішень регулюється статтею 243 КАС України, пункт 16 частини 5 якої передбачає, що окремим документом викладаються ухвали з питань залишення позовної заяви без розгляду.

Такі ухвали, відповідно до ч.1 ст. 294 КАС України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Колегія суддів зазначає, що, в порушення даної норми, суд першої інстанції, залишаючи позовну вимогу без розгляду, не прийняв окремий документ у вигляді ухвали.

Ураховуючи правову ситуацію, що склалася в даній справі, суд апеляційної інстанції, за наслідками розгляду апеляційної скарги позивача, відповідно до п.4 ч.1 ст.320 КАС України, скасовує рішення суду в частині залишення частини позовних вимог без розгляду і направляє справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування судового рішення є порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись статтями 308, 311, 320, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії скасувати в частині залишення без розгляду позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку в сумі 205 745,10 грн..

Справу, у вказаній частині позову, направити до Одеського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та зобов`язання здійснити виплату такої грошової компенсації залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко