Справа № 520/1754/2020
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 р. Справа № 520/1754/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ральченка І.М.

суддів: Катунова В.В. , Бершова Г.Є.

за участю секретаря судового засідання Патової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпраці у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.06.2020, суддя Зоркіна Ю.В., повний текст складено 09.06.20 по справі № 520/1754/2020

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив скасувати припис Головного управління Держпраці у Харківській області про усунення порушень законодавства про зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю № 20-01-4321/0046-0200 від 27.01.2020.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.06.2020 позовні вимоги задоволено.

Скасовано припис про усунення порушень законодавства про зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю №20-01-4321/0046-0200 від 27.01.2020, яким зобов`язано ФОП ОСОБА_1 у строк до 2 березня 2020 року усунути порушення ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21 березня 1991 року № 875-ХІ1 щодо невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Головне управління Держпраці у Харківській області, не погоджуючись із рішенням суду, подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначив, що у 2019 позивачем не виконано норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, встановлений ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні", оскільки згідно з інформацією зі звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 за формою № 10-ПІ середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, позначена як «-».

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала, просила рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечувала, вважала рішення суду першої інстанції таким, що не підлягає скасуванню.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судовим розглядом, фахівцями Головного управління Держпраці у Харківській області у період з 13.01.2020 по 24.01.2020 проведено планову перевірку додержання суб`єктом господарювання, ФОП ОСОБА_1 законодавства у сферах зайнятості населення, зайнятості та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2019 рік.

За результатами перевірки складено акт № 20-01-4321/0046 від 24.01.2020, яким зафіксовано порушення позивачем порушення вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» в частині невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю.

На підставі зазначеного акту відповідачем винесено припис про усунення порушень законодавства про зайнятість населення, зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю № 20-01-4321/0046-0200 від 27.01.2020.

Не погодившись із таким приписом позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у 2019 вчинені передбачені законодавством заходи щодо створення умов для працевлаштування інвалідів та інформування належного органу про наявну можливість працевлаштування інвалідів на підприємстві.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначено Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 № 877-V.

Статтею 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» визначено, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Заходами державного нагляду (контролю) є планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Так, підставою винесення оскаржуваного припису стали висновки відповідача стосовно невиконання позивачем нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, встановленого ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» № 875-XII.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону України № 875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Положеннями ч. 9 ст. 19 Закону України № 875-XII визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю.

Таким чином, підприємства, установи та організації, які використовують найману працю наділені обов`язком виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством; надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, та відповідно звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до звіту форми № 10 ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу позивача фактично склала 10 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність фактично склала 0 осіб, тоді як відповідно до вимог ч. 1 ст. 19 Закону Україні № 875-XII кількість осіб з інвалідністю штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях позивача повинна становити - 1 особу.

У той же час, встановлено, що протягом 2019 позивачем подавалися до Харківського обласного центру зайнятості звіти про наявність вакансій та інформація про попит на робочу силу (вакансій), у яких відображено наявність вакансій із зазначенням працевлаштування особи з інвалідністю, що підтверджується відповідними звітами форми № 3-ПН.

Таким чином, слід звернути увагу, що позивачем створено робоче місце для працевлаштування особи з інвалідністю, про що проінформовано уповноважений орган та повідомлено про потребу у направленні інвалідів для працевлаштування.

При цьому, суду не надано та у ході судового розгляду не встановлено, що позивач відмовив у працевлаштуванні особі з інвалідністю за направленням центру зайнятості, так і особі, яка самостійно шукала роботу.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що саме працевлаштування особи з інвалідністю (укладення трудового договору) є фактичним виконанням встановленого ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» нормативу колегія суддів вважає безпідставними.

Так, відповідно до ст. 18 зазначеного Закону забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Натомість наведена правова норма не встановлює правил, відповідно до яких підприємство зобов`язане самостійно здійснювати пошук осіб з інвалідністю для їх працевлаштування на своєму підприємстві.

У той час, як відповідно до ч. 1 ст. 18 вказаного Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованим твердження суду першої інстанції, що встановлений обов`язок зі створення робочих місць для інвалідів, інформування підприємством уповноважених органів щодо наявності на підприємстві робочих місць для працевлаштування осіб, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, не передбачає вчинення дій щодо безпосереднього пошуку осіб з інвалідністю для їх працевлаштування на створених робочих місцях.

Таким чином, відсутність направлення чи самостійного звернення особи з інвалідністю на підприємство з питань працевлаштування (укладення трудової угоди) виключає наявність порушення вимог чинного законодавства у сфері соціального захисту осіб з інвалідністю.

На підставі викладеного, враховуючи, що позивачем у 2019 вчинені передбачені законодавством заходи щодо створення умов для працевлаштування інвалідів та інформування належного органу про наявну можливість працевлаштування інвалідів на підприємстві, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності в діях позивача порушень законодавства про зайнятість населення.

З огляду на викладене у спірних правовідносинах у Головного управління Держпраці у Харківській області були відсутні підстави для винесення оскаржуваного припису про усунення позивачем порушень законодавства про зайнятість населення № 20-01-4321/0046-0200 від 27.01.2020.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог адміністративного позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив докази по справі, надав їм належну оцінку та прийняв рішення в частині, що оскаржена відповідачем, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.06.2020 по справі № 520/1754/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді В.В. Катунов Г.Є. Бершов
Постанова складена в повному обсязі 17.11.20.