Справа № 320/3190/20
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 листопада 2020 року № 320/3190/20
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Горобцової Я.В., розглянувши у місті Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправним рішення Міністерства оборони України у формі пункту 11 з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 133 від 04.10.2019;

- скасувати пункт 11 з протоколу Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 133 від 04.10.2019;

- зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву з документами ОСОБА_1 подану про доплату одноразової грошової допомоги та прийняти рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 11.04.2016 йому було встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок травми отриманої при виконанні обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велися бойові дії, а саме у Демократичній Республіці Афганістан. З метою реалізації свого права на отримання одноразової грошової допомоги внаслідок настання інвалідності як військовослужбовцю, захворювання якого пов`язане з проходженням військової служби, позивач звернувся до Міністерства оборони України з відповідною заявою, однак, останній відмовив йому у цьому, чим позбавив передбачених законодавством гарантій. Не погоджуючись із вказаною відмовою відповідача позивач оскаржив її до суду. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 у справі № 810/3485/18 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Міністерства оборони України, щодо прийняття пункту 84 з протоколу постійної комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби № 58 від 15.08.2016. Скасовано пункт 84 з протоколу постійної комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби № 58 від 15.08.2016. Зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до пункту «б» частини першої статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, що діяла на момент прийняття Міністерством оборони України оскаржуваного рішення, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи. Встановлено для Міністерства оборони України строк для надання суду звіту про виконання судового рішення один місяць з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2019 у справі № 810/3485/18 рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 скасовано у частині задоволених позовних вимог про зобов`язання Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до пункту «б» частини першої статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, що діяла на момент прийняття Міністерством оборони України оскаржуваного рішення, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи. Прийнято у цій частині нову постанову, якою зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах де велись бойові дії, відповідно до Порядку № 975 та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти відповідне рішення. Змінено мотивувальну частину рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.11.2018, зазначивши, що підставами для часткового задоволення позовних вимог є доводи, викладені у даній постанові Шостого апеляційного адміністративного суду. У решті рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 залишено без змін.

В той же час, 28.03.2019 позивачеві було змінено групу інвалідності з третьої (3) на другу (2). Разом із судовими рішеннями, які позивач надав до виконання до Комісії, ним також було додано довідку МСЕК серії АВ № 1035890 від 28.03.2019, оскільки на момент виконання вказаних судових рішень актуальною була саме довідка МСЕК серії АВ № 1035890 від 28.03.2019 про встановлення 2 групи інвалідності.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.04.2020 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

18 травня 2020 року від відповідача через службу діловодства суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того, просив суд розгляд справи проводити у судовому засіданні за участі представника відповідача. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачеві на підставі пункту 11 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 133 від 04.10.2019 документи позивача були повернуті останньому у зв`язку з тим, що не було подано довідку МСЕК 2016 року, на яку посилався суд під час розгляду справи № 810/3485/18, а також копії військового квитка та документів, що свідчать про причини та обставини поранення. Оскільки відсутність вищевказаних документів не дає можливості Комісії прийняти рішення у відповідності до нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, представник відповідача вважає, що спірне рішення Міністерства оборони України у формі пункту 11 з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 133 від 04.10.2019 прийнято правомірно та у спосіб, передбачений законом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 задоволено клопотання представника відповідача про розгляд цієї справи у судовому засіданні з викликом сторін та постановлено перейти із спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання.

27 травня 2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, за результатами вивчення змісту якої судом встановлено, що позивач позов підтримує та просить суд його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначив також, що вперше позивач звернувся за виплатою одноразової грошової допомоги у квітні 2016 року. Станом на квітень 2016 року у позивача була встановлена 3 (третя) група інвалідності. Разом з пакетом документів, які було подано позивачем у 2016 році була довідка МСЕК серії АВ № 0198367 від 14.04.2016, відповідно до якої позивачеві встановлено інвалідність 3 (третьої) групи з 11.04.2016. Вищевказаний пакет документів був розглянутий відповідачем 15.08.2016 та стосовно нього було прийнято рішення у формі пункту 84 Комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 15.08.2016 № 58 про направлення на доопрацювання документів позивачу. Даний пакет документів та заява позивача залишилися у Міністерстві оборони України.

Від представника позивача 28.05.2020 та від представника відповідача 16.06.2020 надійшли письмові клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. У зв`язку з цим суд протокольною ухвалою від 16.06.2020 постанови подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини третьої статті 194 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду документів.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 , відповідно до довідки Вишгородського районного військового комісаріату від 26.04.2016 № 94 (а.с. 15), проходив військову службу з травня 1983 року по серпень 1985 року на території Демократичної Республіки Афганістан у в/ч ПП 35611.

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 від 25.06.2005 (а.с. 10) позивач є учасником бойових дій.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 28.03.2019 виданого УСЗН Вишгородської РДА, позивач є інвалідом 2 групи. До цього, як встановлено судом в ході розгляду справи № 810/3485/18, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 15.04.2016 виданого УСЗН Вишгородської РДА, позивач був інвалідом 3 групи.

Згідно з випискою із довідки акту огляду МСЕК серії АВ № 0198367 від 14.04.2016 (а.с. 11) позивачу було встановлено третю групу інвалідності з 11.04.2016, причиною інвалідності є поранення (контузія) пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велись бойові дії. Дата чергового переогляду до 01.05.2019.

В межах строку, встановленого у довідці акту огляду МСЕК серії АВ № 0198367 від 14.04.2016, позивач 28.03.2019 здійснив черговий переогляд обласною медико-соціальною експертною комісією, за результатами якої отримав довідку МСЕК серії АВ № 1035890 від 28.03.2019 (а.с. 12), відповідно до якої позивачу довічно встановлено 2 групу інвалідності. Підставою для встановлення позивачеві 2 групу інвалідності слугував акт огляду МСЕК № 257. Причиною інвалідності є поранення (контузія) пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велись бойові дії.

Згідно з Витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 1205 від 21.03.2016 (а.с. 13), по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у ОСОБА_1 , 1964 р.н., поранення (контузія) та захворювання пов`язані виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджено медичними та військово-обліковими документами, на підставі яких і був складений протокол № 1205 від 21.03.2016.

Зі змісту вказаного Витягу судом встановлено, що позивач у 1983 році отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови, обох рук, контузію головного мозку, наслідком чого стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, що під час засідання ЦВЛК, що відбулося 21.03.2016 було підтверджено висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи № 521/Ж від 03.03.2016 (а.с. 14), зміст та висновки якого жодним чином не спростовані та в установленому законом порядку не змінені та/або не скасовані. Описані у висновку рубці є наслідком загоєння ран, які могли утворитися внаслідок осколкових поранень, що могли бути спричинені під час проходження служби у 1983 році.

Судом встановлено, що у квітні 2016 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з отриманням 3 групи інвалідності, яке пов`язане з виконанням обов`язків військової служби в Демократичній Республіці Афганістан відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», але не отримав жодної інформації щодо розгляду його заяви та документів.

В подальшому на адвокатський запит позивачем отримано відповідь відповідача № 248/3792 від 19.06.2018, в якій було надано витяг пункту 84 з протоколу постійної комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби № 58 від 15.08.2016, яким документи позивача повернено обласному військовому комісаріату.

Не погоджуючись із прийнятим рішення позивач оскаржив його до суду.

Так, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 у справі № 810/3485/18 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Міністерства оборони України, щодо прийняття пункту 84 з протоколу постійної комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби № 58 від 15.08.2016. Скасовано пункт 84 з протоколу постійної комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби № 58 від 15.08.2016. Зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до пункту «б» частини першої статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, що діяла на момент прийняття Міністерством оборони України оскаржуваного рішення, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи. Встановлено для Міністерства оборони України строк для надання суду звіту про виконання судового рішення один місяць з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2019 у справі № 810/3485/18 рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 скасовано у частині задоволених позовних вимог про зобов`язання Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до пункту «б» частини першої статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції, що діяла на момент прийняття Міністерством оборони України оскаржуваного рішення, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи. Прийнято у цій частині нову постанову, якою зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах де велись бойові дії, відповідно до Порядку № 975 та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти відповідне рішення. Змінено мотивувальну частину рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.11.2018, зазначивши, що підставами для часткового задоволення позовних вимог є доводи, викладені у даній постанові Шостого апеляційного адміністративного суду. У решті рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 залишено без змін.

В силу приписів частини четвертої статті 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене суд констатує, що прийняті судами першої та апеляційної інстанцій рішення в межах адміністративної справи № 810/3485/18 мають преюдиційне значення в межах розгляду цієї справи.

Так, на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2019 у справі № 810/3485/18 Міністерство оборони України повторно розглянуло документи позивача, що підтверджено Витягом з протоколу № 133 від 04.10.2019 засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, у спірному пункті 11 якого скасовано пункт 84 з протоколу постійної комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, від 15.08.2016 № 58; відповідно до пункту 13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, повернуто на доопрацювання документи громадянина ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), якого 12.08.1985 звільнено з військової служби та 11.04.2016 під час огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю 3 групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконання обов`язків військової служби при перебування в країнах, де велись бойові дії (довідка МСЕК серія АВ № 0198367 від 14.04.2016), оскільки в поданих заявником документах немає цієї довідки, але на неї посилається суд, а також не подано копію військового квитка, що унеможливлює визначити належність позивача до Збройних Сил та категорію військовослужбовців (строкова військова служба чи понадстрокова), а також документ, що свідчить про причини та обставини поранення (травми, каліцтва), як це передбачено пунктом 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги…, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.

Крім того зазначено, що висновок спеціаліста з питань судово-медичної експертизи від 03.03.2016 № 521/Ж, який складено зі слів заявника, та висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 21.03.2016 № 1205, які подано разом з іншими документами, не є документами, що свідчать про обставини поранення (травми, каліцтва). Також йде посилання на правову позицію наведену в постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 822/220/18. Крім того зазначено, що висновок про причинний зв`язок травми, поранення, контузії складається на підставі документів, передбачених пунктами 21.7 та 21.8 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402, які не подано на розгляд комісії.

Не погоджуючись із рішенням відповідача у формі пункту 11 з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 133 від 04.10.2019, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом розгляду даної справи є право позивача на одноразову грошову допомогу, якому встановлено 2 групу інвалідності, причина інвалідності захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Підставою для непризначення одноразової допомоги позивачу Комісією зазначено, що у поданих заявником документах немає довідки МСЕК серія АВ № 0198367 від 14.04.2016, але на неї посилається суд у справі № 810/3485/18, а також не подано копію військового квитка, що унеможливлює визначити належність позивача до Збройних Сил та категорію військовослужбовців (строкова військова служба чи понадстрокова), а також документ, що свідчить про причини та обставини поранення (травми, каліцтва), як це передбачено пунктом 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги…, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975. Крім того зазначено, що висновок спеціаліста з питань судово-медичної експертизи від 03.03.2016 № 521/Ж, який складено зі слів заявника, та висновок Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 21.03.2016 № 1205, які подано разом з іншими документами, не є документами, що свідчать про обставини поранення (травми, каліцтва). Також було зазначено про правову позицію наведену в постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 822/220/18. Крім того вказано, що висновок про причинний зв`язок травми, поранення, контузії складається на підставі документів, передбачених пунктами 21.7 та 21.8 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402, які не подано на розгляд комісії, у зв`язку з чим дійшла висновку про необхідність повернення на доопрацювання документів ОСОБА_1 .

Статтею 1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ зі змінами та доповненнями в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно зі статтею 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Судом встановлено та не заперечувалося учасниками справи, що позивач перебував у статусі військовослужбовця строкової служби з 05.1983 року по 08.1985 pоку, в Демократичній Республіці Афганістан, де приймав участь у період бойових дій у складі діючої армії на території Демократичної Республіки Афганістан. З 11.04.2016 йому встановлено 3 (III) групу інвалідності, а з 28.03.2019 2 (ІІ) групу інвалідності, у зв`язку з пораненнями пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Частиною першою статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 2011-ХІІ, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Підпунктом 4 пункту 2 статті 16 Закон № 2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується, в тому числі, у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно з пунктом «б» частини першої статті 16-2 Закону № 2011-ХІІ, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі, зокрема, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи.

Як встановлено судом та не заперечувалося учасниками справи, позивачеві з 28.03.2019 встановлено 2 (ІІ) групу інвалідності, у зв`язку з пораненнями пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, посвідченням серії НОМЕР_2 від 28.03.2019 виданого УСЗН Вишгородської РДА.

Проте, матеріалами справи жодними належними та допустимим доказами не підтверджено, що позивачу призначалась та виплачувалась одноразова грошова допомога як військовослужбовцю з 3-ю групою інвалідності, так і з 2-ю групою відповідно. Наведе свідчить про те, що позивачеві вказана одноразова грошова допомога взагалі не призначалася та не виплачувалася.

Як встановлено судом та підтверджено наявними письмовими доказами, відповідно до довідки Вишгородського РВК від 26.04.2016 № 94, позивач проходив військову службу з травня 1983 року по серпень 1985 року на території Демократичної Республіки Афганістан у в/ч ПП 35611.

Згідно з випискою із довідки акту огляду МСЕК серії АВ № 0198367 від 14.04.2016 позивачу було встановлено третю групу інвалідності з 11.04.2016, причиною інвалідності є поранення (контузія) пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велись бойові дії. Дата чергового переогляду до 01.05.2019.

В межах встановленого у довідці акту огляду МСЕК серії АВ № 0198367 від 14.04.2016 строку, позивач 28.03.2019 здійснив черговий переогляд обласною медико-соціальною експертною комісією, за результатами якої отримав довідку МСЕК серії АВ № 1035890 від 28.03.2019, відповідно до якої позивачу довічно встановлено 2 групу інвалідності. Підставою для встановлення позивачеві 2-ї групи інвалідності слугував акт огляду МСЕК № 257. Причина інвалідності поранення (контузія) пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велись бойові дії.

Згідно з Витягом із протоколу засідання ЦВЛК по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв № 1205 від 21.03.2016, по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у ОСОБА_1 , 1964 р.н., поранення (контузія) та захворювання пов`язані виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, що підтверджено медичними та військово-обліковими документами, на підставі яких і був складений протокол № 1205 від 21.03.2016.

Зі змісту вказаного Витягу судом достеменно вбачається, що позивач у 1983 році отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови, обох рук, контузію головного мозку, наслідком чого стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, що під час засідання ЦВЛК, що відбулося 21.03.2016, було підтверджено висновком спеціаліста у галузі СМЕ № 521/Ж від 03.03.2016, зміст та висновки якого жодним чином не спростовані та в установленому законом порядку не змінені та/або не скасовані. Описані у висновку рубці є наслідком загоєння ран, які могли утворитися внаслідок осколкових поранень, що могли бути спричинені під час проходження служби у 1983 році.

Вищенаведене свідчить про те, що встановлені ЦВЛК множинні вогнепальні осколкові поранення голови, обох рук, контузію головного мозку ОСОБА_1 , 1964 р.н., були спричинені під час проходження ним військової служби у 1983 році.

В той же час, судом як в ході розгляду цієї справи, так і під час розгляду справи № 810/3485/19 не встановлено жодних обставин, що інвалідність позивача є наслідком вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом) або подання ОСОБА_1 завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги тощо.

Матеріалами справи не підтверджено, а відповідачем не доведено, що позивач під час виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії отримав поранення, травми, каліцтво, (контузію) та захворювання, пов`язані із вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або вчинення дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння тощо.

Відсутність такої інформації як станом на травень місяць 2017 року, так і станом на день звернення позивача за отриманням спірної одноразової грошової допомоги підтверджується, зокрема, листом Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 26.05.2017 № 2524 (а.с. 26). Не підтверджено такий факт і на час постановлення рішення у цій справі.

Відтак, з моменту встановлення позивачу як 3 групи, так і 2 групи інвалідності, у позивача з`явилося гарантоване Конституцією України право на отримання одноразової грошової допомоги у відповідності до частини другої статті 16 Закону № 2011-XII.

В той же час, статтею 16-4 Закону № 2011-XII визначено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком: а) вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення; б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом); г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Відповідно до пункту 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975, яка набрала чинності 24.01.2014 (далі Порядок № 975), військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.

До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленою в постанові від 10.04.2019 у справі № 822/220/19, подання зазначених у пункті 11 Порядку № 975 документів при зверненні за призначенням одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності, є необхідною умовою для призначення такої допомоги та ґрунтується на необхідності перевірити відсутність обмежень, встановлених у статті 16-4 Закону № 2011-XII (зокрема, коли інвалідність є наслідком вчинення особою дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю), за наявності яких особа позбавляється права на отримання такої допомоги.

Водночас, обов`язок перевірити, чи не настала інвалідність за обставин, перелік яких визначений у статті 16-4 Закону № 2011-XII, покладено на орган, що приймає рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги.

Отже, вимога Міністерства оборони України щодо необхідності подання військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом, щодо якого вирішується питання про виплату одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, має легітимну мету, відповідає вимогам законності та не є свавільною.

При цьому, відсутність у абзаці 6 пункту 11 Порядку № 975 вказівки про якийсь конкретний документ (військово-облікові документи, медична довідка, акт розслідування, архівна довідка, виписка з історії хвороби, тощо), який свідчить про причини та обставини поранення говорить про те, що в кожному конкретному випадку це можуть бути різні документи, які достовірно свідчать про причини та обставини поранення.

Щодо необхідності подання позивачу для отримання вказаної одноразової грошової допомоги, зокрема, довідки МСЕК за 2016 рік суд зазначає, що вищевказана довідка вже надавалася позивачем до Міністерства оборони України при зверненні із заявою у 2016 році і перебуває в його володінні та повторне її подання чинними нормативно-правовими актами не передбачено.

Як зазначалося вище, 28.03.2019 позивачеві визначено 2 групу інвалідності, що підтверджено відповідною довідковою, яку позивач надав відповідачу, що останнім не заперечувалося.

Щодо необхідності подання позивачу військового квитка для отримання вказаної грошової допомоги суд зазначає, що чинними положеннями Порядку № 975 вимагання такого документа не передбачено.

Щодо необхідності подання позивачем документів на підтвердження обставин поранення суд зазначає, що в силу приписів пункту 1.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 (далі Положення № 402), військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Відповідно до пункту 1.2 Положення № 402, військово-лікарська експертиза це установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.

Пунктом 1.3 Положення № 402 передбачено, що основними завданнями військово-лікарської експертизи є визначення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтва) у військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, які призвані на збори, у осіб, звільнених із військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, поранень, які заподіяли військовослужбовцям смерть.

Згідно з пунктом 2.1 Положення № 402, для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).

Пунктом 2.2 Положення № 402 передбачено, що штатні ВЛК є військово-медичними установами. Вони мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом. До штатних ВЛК належать: Центральна військово-лікарська комісія (далі ЦВЛК).

В силу вимог підпункту 2.3.4 пункту 2.3 Положення № 402, ЦВЛК має право, зокрема, витребовувати документи в частині, що характеризують обставини отримання захворювання, поранення, травми, каліцтва, необхідні для прийняття постанови про їх причинний зв`язок, а саме: виписки (витяги) з матеріалів адміністративного розслідування, матеріалів дізнання або судового розгляду, а також витяги з наказів, актів; особові та пенсійні справи, медичні документи (у разі витребовування оригіналів зазначених документів вони повертаються за належністю після складання протоколу); архівні довідки, характеристики та інші документи, необхідні для прийняття постанови (у разі надання копій зазначених вище документів копії підшиваються до складеного протоколу та передаються до архіву зі строком зберігання 50 років); запитувати від військових, цивільних лікувальних закладів, військових частин, військових комісаріатів і ВВНЗ додаткові дані для аналізу, узагальнення та оцінки результатів військово-лікарської експертизи; розглядати, переглядати, скасовувати, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК (лікарсько-льотної комісії (далі - ЛЛК)) Збройних Сил України тощо.

У відповідності до пункту 21.21 Положення № 402, за наявності тілесних ушкоджень (відсутність кінцівки, дефекти кісток черепа, рубці після поранень, наявність чужорідних тіл) у колишніх військовослужбовців учасників бойових дій у роки Великої Вітчизняної війни, в інші періоди ведення бойових дій, у тому числі при проходженні військової служби в країнах, де велися бойові дії, а також у колишніх військовополонених у разі відсутності даних про їх медичний огляд військово-лікарськими комісіями з цього приводу в період військової служби ці особи, незалежно від причини звільнення із Збройних Сил і ступеня придатності до військової служби у даний час, для встановлення характеру і давності тілесних ушкоджень за направленням військового комісара підлягають огляду судово-медичним експертом (за необхідності після обстеження у лікувально-профілактичному закладі). Результати медичного обстеження судово-медичним експертом заносяться в акт судово-медичного дослідження (висновок експерта) за наслідками поранення та разом з іншими документами, що підтверджують факт отримання поранення (контузії, травми або каліцтва), довідкою про проходження військової служби і перебування у частинах діючої армії, з посиланням на Перелік країн, посвідченням учасника бойових дій, військово-обліковими і медичними документами направляються до штатних військово-лікарських комісій для встановлення причинного зв`язку поранення (каліцтва).

Пунктом 21.3 Положення № 402 передбачено, що причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні військово-лікарські комісії; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні військово-лікарські комісії цих військових формувань та оформлюють протоколом за формою, наведеною в додатку 19.

Згідно з пунктом 21.5 Положення № 402, постанови військово-лікарських комісій про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв приймаються в таких формулюваннях: в) «Поранення (травма, контузія, каліцтво), одержане в результаті нещасного випадку, пов`язане з проходженням військової служби» - якщо воно одержане за обставин, не пов`язаних з виконанням обов`язків, або одержане внаслідок правопорушення; г) «Захворювання, поранення (травма, контузія, каліцтво), пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії» - якщо захворювання виникло, поранення (контузія, травма, каліцтво) одержане в період перебування в країнах, де велись бойові дії (Перелік країн затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (із змінами), і військовослужбовець визнаний учасником бойових дій.

Відповідно до пункту 21.7 Положення № 402, постанова військово-лікарських комісій про причинний зв`язок поранення (травми, контузії, каліцтва) приймається відповідно до висновку, зазначеного в довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), або засвідченої копії Акта про нещасний випадок (додаток 1 до Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06 лютого 2001 року № 36, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 лютого 2001 року за № 169/5360 (зі змінами), у яких зазначаються обставини отримання поранення (контузії, травми, каліцтва).

В той же час, пунктом 21.8 Положення № 402 передбачено, що при медичному огляді військовослужбовців, колишніх військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) до введення в дію Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 04.01.1994 № 2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.07.1994 за № 177/386, і не мають довідки, виданої військовою частиною, військово-лікарськими комісіями можуть бути прийняті до уваги достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем поранення (контузії, травми, каліцтва) (записи про первинне звернення по медичну допомогу із зазначенням обставин одержання поранення (травми), витяг із історії хвороби, матеріали службового розслідування, дізнання, досудового слідства за фактом поранення (травми) та інші медичні або військово-облікові документи).

Отже, відсутність висновків службового розслідування та акту розслідування не може бути підставою для відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, за умови, якщо причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) підтверджені іншими документами, що містять достовірні відомості про зазначені обставини.

Водночас, подання до Міністерства оборони України відповідного рішення військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, яким встановлено, що отримані особою поранення, травма, контузія, захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, не виключає необхідності подання інших, зазначених у пункті 11 Порядку № 975, документів, що свідчать про причини та обставини поранення, травми, контузії та захворювання.

Відсутність документів, визначених пунктом 11 Порядку № 975, зокрема, про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не встановлює обов`язку Міністерства оборони України для їх витребування та доведення (за відсутності таких документів), що позивач отримав поранення (контузію, травму, каліцтво) при вчиненні кримінального чи адміністративного правопорушення, або у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, оскільки відповідна комісія Міністерства оборони України приймає рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги виключно на підставі документів, які надійшли від обласного військового комісаріату.

Отже, документами, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, можуть бути лише достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем такого поранення.

При цьому, неподання особою, яка звернулася за призначенням одноразової грошової допомоги, документів, що свідчать про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), не створює для Міністерства оборони України обов`язку щодо їх витребовування.

Разом з тим, відповідачем не доведено, що ним виконано обов`язок перевірити, чи не настала інвалідність за обставин, перелік яких визначений у статті 16-4 Закону № 2011-XII, як органом, що приймає рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги.

Натомість, згідно з пунктом 13 Порядку № 975, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що відповідний військовий комісаріат реєструє подані заявником документи та готує для Міністерства оборони України висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги. Такий висновок разом із документами, передбаченими у пункті 10 та пункті 11 Порядку № 975 подається відповідним військовим комісаріатом до Міністерства оборони України.

Абзацом 2 пункту 13 Порядку № 975 встановлено повноваження Міністерства оборони України за наслідками розгляду зазначених документів, а саме прийняття рішення про призначення або про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Отже, за зверненням особи щодо призначенням одноразової грошової допомоги, уповноважений орган (обласний військовий комісар за місцем проживання цієї особи) оформляє та подає до Міністерства оборони України затверджений пунктом 11 Порядку № 975 перелік документів для призначення такої допомоги. А розпорядник бюджетних коштів в особі Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум на підставі зазначених документів приймає рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Натомість, чинним законодавством України не встановлено повноважень відповідача щодо повернення на доопрацювання документів.

Таким чином суд доходить висновку, що повторне повернення Міністерством оборони України документів позивача до військового комісаріату без прийняття рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги суперечить положенням Порядку № 975 та свідчить про недотримання встановленого законодавством порядку вирішення цього питання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.09.2018 у справі № 741/982/16, яка врахована судом у спірних правовідносинах.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним рішення Міністерства оборони України у формі пункту 11 з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 133 від 04.10.2019 та, відповідно, скасування пункту 11 з протоколу Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 133 від 04.10.2019.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

З метою належного способу захисту порушених прав позивача суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву з документами ОСОБА_1 подану про доплату одноразової грошової допомоги та прийняти відповідне рішення.

Суд зазначає, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 12.11.2018, з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2019 у справі № 810/3485/18, які в силу вимог частини другої статті 14 КАС України є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України встановлено, що позивач отримав поранення саме під час виконання військової служби, які безпосередньо пов`язані з нею.

Проте, під час прийняття рішення Міністерства оборони України у формі пункту 11 з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 133 від 04.10.2019, відповідач був зобов`язаний урахувати правову позицію надану судами першої та апеляційної інстанцій у справі № 810/3485/18 з метою не порушення принципу правової визначеності.

Суд зазначає, що принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права.

Для безперешкодної реалізації прав людини та громадянина кожен повинен бути впевнений в тому, що гарантовані йому права є непорушними та підлягають належному захисту. Даний принцип закріплений на рівні Основного закону Конституції України та є основоположним для правової держави.

Відповідно до статті 21 Конституції України, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Конституційні права і свободи людини не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані (стаття 22 Конституції України).

Конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (стаття 64 Конституції України).

Значний обсяг відповідальності за дотримання принципу правової визначеності покладено на суди.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (пункт 8 частини третьої статті 129 Конституції України).

Інститут перегляду судових рішень в адміністративному судочинстві є багатогранним поняттям, яке втілює у собі міжнародні стандарти у сфері захисту прав людини, є невід`ємною складовою права особи на судовий захист.

Як процесуальна гарантія права особи на судовий захист перегляд судових рішень в адміністративному процесі виявляється через: 1) можливість звернення до адміністративного суду відповідної інстанції в оптимальні строки; 2) можливість звернення до суду апеляційної інстанції для перегляду судового рішення у справі про адміністративне правопорушення; 3) можливість звернення до Верховного Суду; 4) наявність спеціального процесуального порядку перегляду судових рішень відповідними інстанціями; 5) мотивоване судове рішення при завершенні відповідною інстанцією адміністративного провадження.

Виходячи з прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, принцип правової визначеності передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Оскільки судом встановлено, що порушення прав позивача вже було предметом розгляду Київського окружного адміністративного суду і Шостого апеляційного адміністративного суду і рішення у цій справі № 810/3485/18 за результатами касаційного оскарження залишено в силі, такі рішення є обов`язковими до виконання, зокрема, для відповідача як суб`єкта владних повноважень.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами частини третьої статті 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На виконання вимог частини другої статті 77 КАС України, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірності його рішення у формі пункту 11 з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 133 від 04.10.2019.

Натомість, позивачем було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені ним доводи не було спростовано відповідачем.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду жодних належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого рішення.

У підсумку, з урахування вищезазначеного у сукупності, суд дійшов висновку про протиправність рішення відповідача у формі пункту 11 з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 133 від 04.10.2019, а позовні вимоги вважає такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, підстави для стягнення на його користь судових витрат відсутні.

Щодо клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням даного судового рішення шляхом зобов`язання відповідача в місячний термін надати звіт про його виконання, суд виходить з такого.

Судовий контроль це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці обставин, що перешкоджають виконанню рішенню суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Так, відповідно до частини першої статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 382 КАС України, за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З наведеного слідує, що повноваження адміністративного суду накладати на суб`єкта владних повноважень зобов`язання подати звіт про виконання рішення суду є правом суду, а не його обов`язком, реалізація якого можлива у випадку доведення позивачем або встановлення судом під час розгляду справи, що за відсутності такого контролю рішення суду залишиться не виконаним, чи для його виконання доведеться докласти значних зусиль.

Суд зазначає, що обґрунтування необхідності встановлення судового контролю за виконанням рішення суду позивач у позовній заяві наводить не врахуванням відповідачем висновків суду в адміністративній справі № 810/3485/18. В той же час судом встановлено, що на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.06.2019 у справі № 810/3485/18, відповідачем не було прийнято рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, як це передбачено абзацом 2 пункту 13 Порядку № 975, про що свідчить зміст оспорюваного пункту 11 з протоколу Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 133 від 04.10.2019.

У свою чергу судом під час розгляду справи не було встановлено обставин, що свідчать про намір відповідача не виконувати рішення суду в межах даної справи з урахуванням встановлених обставин та наданих їм правових обґрунтувань.

Частиною першою статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи. При цьому, у випадку невиконання відповідачем рішення суду, позивач не позбавлений права звернути його до примусового виконання у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», а у разі умисного його невиконання в ході примусового виконання судового рішення - до правоохоронних органів в порядку, передбаченому КПК України.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 205, 242-246, 250, 255, 382 КАС України, суд

в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним рішення Міністерства оборони України у формі пункту 11 з протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 133 від 04.10.2019.

Скасувати пункт 11 з протоколу Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 133 від 04.10.2019.

Зобов`язати Міністерство оборони України (код ЄДРПОУ: 0034022; адреса місцезнаходження: 03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6) повторно розглянути заяву з документами ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) подану про доплату одноразової грошової допомоги та прийняти відповідне рішення,з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.
Дата складення рішення суду 17.11.2020

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.