Справа № 640/13688/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2020 року м. Київ № 640/13688/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України,

третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Акціонерне товариство «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат»

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України (далі - відповідач, Мінюст), та після подання 21 серпня 2019 року уточненого позову остаточно просить суд визнати протиправною бездіяльності по відновленню конституційних прав ОСОБА_1 на своєчасне одержання винагороди за працю та достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї відносно не вчинення посадовими особами органів державної та судової влади дій, направлених на виконання приписів законодавства про оплату праці.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що з 16 грудня 2015 року по 04 березня 2019 року обіймав посаду генерального директора АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» та повноваження за посадою були припинені згідно наказу №02-14/к на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Нове керівництво АТ «ЗАлК» «зі скандалом та бійкою» видали позивачу трудову книжку, проте розрахунку відповідно до статей 47,116 КЗпП України не провели, у зв`язку з чим позивач звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом про стягнення заробітної плати, належних сум при звільненні, середнього заробітку за невиплачену у строк заробітну плату, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Проте, швидкого відновлення прав не відбулося, справа перебуває у стадії розгляду тривалий період часу, у чому позивач вбачає ігнорування процесуальних норм права з боку суду, які на стадії розгляду справи неможливо, на його думку, усунути в інший спосіб, ніж як шляхом пред`явлення позову до Держави Україна. При цьому, позивач вважає, що обов`язки припиняти антиконституційні дії законодавчої, виконавчої та судової влади покладаються на Гаранта Конституції - Президента України, а у його випадку держава в особі Мінюсту є належним відповідачем у справі з огляду на позицію, висловлену в Висновках №11 та №3 Консультативної ради європейських судів, де зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції та процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону,здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися шляхом апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Посилаючись на норми Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, інші Закони України та підзаконні нормативно-правові акти, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом та просить його задовольнити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року, після усунення позивачем недоліків позовної заяви згідно ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2019 року, відкрито провадження у справі, визначено розгляд провадити суддею одноособово, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, залучено до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Акціонерне товариство «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат», запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву та усі наявні докази, а третій особі - пояснення щодо позову.

Від представника Міністерства юстиції України Таран А.С. 20 вересня 2019 року надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач заперечує проти позовних вимог, зазначає, що Міністерство юстиції України не є належним відповідачем у справі, оскільки жодні його дії або бездіяльність не зумовили для позивача жодної шкоди, при цьому позивач, чітко зазначаючи, що вбачає ознаки протиправної бездіяльності судових органів при розгляді справи про стягнення заробітної плати, перекладає відповідальність на Мінюст, який не є учасником процесу у зазначеній судовій справі, що розглядається Запорізьким районним судом Запорізької області.

Позивачем у свою чергу 01 жовтня 2019 року подано відповідь на відзив, у якому підтримано первинну позицію, наведену в адміністративному позові.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2019 року зупинено провадження у справі №640/13688/19 до розгляду Шостим апеляційним адміністративним судом апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року та повернення матеріалів справи до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Від третьої особи у справі - АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» 04 жовтня 2019 року надійшли пояснення на позовну заяву.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року відмовлено

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2019 року поновлено провадження у справі №640/13688/19.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, врахувавши належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №777 від 03 вересня 2008 року «Про проведення конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки» після проведеного конкурсу на заміщення вакантної посади генерального директора ПАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» ОСОБА_1 визнано переможцем та укладено з ним контракт про призначення на зазначену посаду.

Після зміни менеджменту підприємства згідно з наказом Наглядової ради підприємства №02-14/к від 04 березня 2019 року повноваження ОСОБА_1 як генерального директора ПАТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» припинені.

У зв`язку з не проведенням розрахунку при звільненні позивач звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення заробітної плати, належних сум при звільненні, середнього заробітку за невиплачену у строк заробітну плату, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

У зв`язку з тривалим, на думку позивача, розглядом справи та відсутністю можливості швидкого поновлення своїх прав, останній звернувся до адміністративного суду з даним позовом, вбачаючи протиправну бездіяльність Міністерства юстиції України, як органу, що представляє інтереси Держави Україна, по відновленню конституційних прав ОСОБА_1 на своєчасне одержання винагороди за працю та достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї відносно не вчинення посадовими особами органів державної та судової влади дій, направлених на виконання приписів законодавства про оплату праці.

Як встановлено судом із загальнодоступних джерел, а саме: з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, дійсно, 12 квітня 2019 року позивач звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом до АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» про стягнення заробітної плати, належних сум при звільненні, середнього заробітку за невиплачену у строк заробітну плату, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Запорізьким районним судом Запорізької області 23 серпня 2019 року ухвалено рішення в цивільній справі №317/1209/19 за позовом позивача, відповідно до якого позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 110 688,84 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати; 258 618,24 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з моменту звільнення і по день ухвалення рішення суду - по 23 серпня 2019 року включно; 1 660,33 грн. компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату; 7 500, 00 грн. витрат на правову допомогу. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зазначене рішення суду першої інстанції від 23 серпня 2019 року оскаржено в апеляційному порядку та постановою Запорізького апеляційного суду від 12 листопада 2019 року апеляційну скаргу АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» задоволено, рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23 серпня 2019 року у цій справі в частині позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та про стягнення витрат на правову допомогу, скасовано та прийнято в цій частині нову постанову наступного змісту: стягнути з АТ «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 54 779, 97 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

В задоволенні вимог про стягнення з Акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» на користь ОСОБА_1 7500,00 грн. судових витрат на правничу допомогу відмовлено. В іншій частині рішення не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили з дня її прийняття.

Разом з тим, ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі №317/1209/19 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 листопада 2019 року.

З встановлених обставин розгляду цивільної справи №317/1209/19 за позовом ОСОБА_1 щодо стягнення заробітної плати, належних сум при звільненні, середнього заробітку за невиплачену у строк заробітну плату, компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати вбачається, що позивач звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області у квітні 2019 року, а рішення по суті позовних вимог винесено зазначеним судом 23 серпня 2019 року, тобто справа розглянута у чотиримісячний термін.

Таким чином, твердження позивача, що судом не здійснюється жодних дій, спрямованих на відновлення його порушених прав, є безпідставними.

Суд зазначає також, що не дочекавшись судового рішення у вищезазначеній справі №317/1209/19, позивачем у липні 2019 року подано позов до Окружного адміністративного суду міста Києва до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, який фактично обґрунтовано тривалим розглядом справи №317/1209/19 Запорізьким районним судом Запорізької області, ігноруванням процесуальних норм права з боку суду. При цьому позивачем передчасно стверджується, що відсутнє поновлення його порушених прав.

Розглядаючи спірні правовідносини, суд виходить з того, що статтею 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 43 Конституції України визначено, що саме Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Цією ж нормою закріплено право на своєчасне одержання винагороди за працю та визначено, що воно захищається законом.

За приписами статті 8 Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України.

У розумінні статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України позивачем є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Згідно з частиною п`ятою статті 55 Конституції України, кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Отже, конструкцією цієї конституційної норми передбачено можливість застосування способів захисту права, в тому числі, не передбачених процесуальними нормами.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

До суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право (частина третя статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відмова від права на звернення до суду є недійсною (частина шоста статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Викладене вказує на те, що хоча до адміністративного суду може звернутися кожна особа, але підставою для звернення до адміністративного суду мають бути обґрунтовані обставини реального порушення прав, свобод або законних інтересів такої особи.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право, конкретизоване у законах України.

Аналогічну ідею закріплено Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Стаття 13 Конвенції під назвою «Право на ефективний засіб юридичного захисту» проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Адміністративний суд, отримавши позовну заяву, повинен встановити наявність факту порушення права та застосувати конкретний спосіб захисту порушеного права, що залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Метою заявлених позовних вимог при цьому має бути усунення перешкод у здійсненні права, а її досягненням - визначений спосіб захисту права, який би вичерпував себе.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Суд також звертає увагу, що у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, підстави для задоволення такого позову відсутні.

У даній справі суд не вбачає обставин протиправної бездіяльності з боку Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, на які вказує позивач, а саме: по відновленню конституційних прав ОСОБА_1 на своєчасне одержання винагороди за працю та достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї відносно не вчинення посадовими особами органів державної та судової влади дій, направлених на виконання приписів законодавства про оплату праці.

Як вже зазначалося судом, позивач скористався судовим способом захисту, звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з позовом про відновлення своїх порушених прав та отримав судове рішення, яким такі права поновлено.

Отже, об`єктивна відсутність правових наслідків у вигляді порушення прав та інтересів позивача свідчить про передчасність звернення до суду і відсутність юридичного спору, змістом якого є спір щодо прав чи обов`язків, що не відповідає положенням статті 124 Конституції України, відповідно до яких юрисдикція судів поширюється на «юридичні спори».

Ураховуючи наведене у сукупності, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої відшкодування судових витрат можливе лише при задоволенні позовних вимог.

Отже сплачений позивачем судовий збір при зверненні до суду з адміністративним позовом відшкодуванню не підлягає.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Акціонерне товариство «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат», про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_1 , рнокпп НОМЕР_2 .

Відповідач: Держава Україна в особі Міністерства юстиції України, адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13, тел.: +23, ;

Суддя В.І. Келеберда