Справа № 520/10761/2020
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

17.11.2020 р. справа №520/10761/2020

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., за участі: секретаря судового засідання - Стрєлка О.В., позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - Іванової В.І., представника відповідача - Фоміної В.І.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

ОСОБА_1
до Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)
проскасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин, службовець), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги (з урахуванням зменшення) про: 1) визнання протиправним та скасування наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) №2936/К від 07.08.2020р.; 2) визнання протиправним та скасування наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) №2938/К від 07.08.2020р.; 3) поновлення на посаді начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків); 4) стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що дисциплінарних проступків не вчиняв і Присяги державного службовця не порушував, у повному обсязі та на належному рівні виконував обов'язки за посадою керівника територіального органу ДВС України районного рівня.

Відповідач, Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі за текстом - владний суб`єкт, адміністративний орган, СМРУ, Управління) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що працівник на посаді керівника відділу державної виконавчої служби допустив неналежну організацію роботи очолюваного державного органу та неналежний рівень контролю за державними виконавцями, унаслідок чого настали порушення закону у межах виконавчих проваджень, предметом яких є додаткове кримінальне покарання у вигляді конфіскації майна та порушення закону у сфері фінансової дисципліни за рахунок неналежного обліку руху грошових сум на депозитному рахунку, невчасного перерахування коштів стягувачам тощо.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник, ОСОБА_1 , з 04.03.2003р. проходив безперервну публічну службу в системі органів Державної виконавчої служби України (т.2 а.с.17).

04.03.2003 р. заявник прийняв присягу державного службовця (т.2 а.с.18).

На підставі наказу ГТУ юстиції у Харківській області від 03.07.2017р. №1136/к заявник з 03.07.2017р. був призначений на посаду начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області у порядку переведення (т.3 а.с.93-94).

У подальшому унаслідок реорганізації територіальних органів Міністерства юстиції на виконання постанови КМУ від 09.10.2019р. №870 відбулась подія прийняття рішення про припинення (ліквідацію) юридичної особи публічного права - Головного територіального управління юстиції у Харківській області і подія прийняття рішення про створення нової юридичної особи публічного права - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків).

27.12.2019р. Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (далі за тестом - Відділ, МВДВС, райВДВС) був створений як новий орган державної виконавчої служби - структурний підрозділ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) у спосіб прийняття наказу від 27.12.2019р. №130/в.

Наказом Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 26.12.2019 р. №132/к заявник призначений на посаду начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) з 28.12.2019р. (т.7 а.с.20).

28.12.2019р. заявник був ознайомлений із посадовою інструкцією за посадою начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (а.с.1-3 т.11).

Оскільки відповідно до ст.61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, то за діяння, вчинені під час обіймання посади начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), заявник повинен нести тягар настання несприятливих наслідків у вигляді дисциплінарної відповідальності виключно з 28.12.2019р.

Натомість, застосування дисциплінарної відповідальності за діяння, вчинені заявником у період обіймання посади начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, після настання календарної дати - 28.12.2019р. закону не відповідає, адже Головне територіальне управління юстиції у Харківській області та Східне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) є абсолютно різними, цілком незалежними одна від одної та повністю самостійними окремими юридичними особами публічного права.

Тому, звільнення заявника з посади начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області призводить до відсутності правових підстав для накладення дисциплінарного стягнення за ті діяння, котрі були вчинені під час обіймання названої посади.

Отже, усі події і діяння, котрі мали місце до указаної дати - 28.12.2019р., до предмета доказування у цьому спорі не входять і юридичного значення для правильного вирішення справи не мають, а тому судом не досліджуються за виключенням випадків виявлення прямого причинно-наслідкового зв'язку між подією чи діянням періоду до 28.12.2019р. та створеними ними наслідками, що тривали і після 28.12.2019р.

Як з`ясовано судом, 01.07.2020р. Заступником начальника СМРУ Міністерства юстиції - начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області було письмово ініційовано питання з приводу прийняття рішення про порушення дисциплінарного провадження відносно заявника шляхом складання подання №04.4-09-132/Пд (т.9 а.с.42-55; далі за текстом - Подання №1).

Причиною такого діяння послугувало судження ініціатора про порушення заявником закону у сфері фінансової дисципліни за рахунок недотримання Інструкції з організації примусового виконання рішень (затверджена наказом міністерства юстиції України від 02.04.2020р. №512/5) у спосіб неналежного обліку руху грошових сум на депозитному рахунку, незаповнення граф Книги обліку депозитних сум, невчасного перерахування коштів стягувачам тощо за 2019-2020р.р.

03.07.2020р. Управлінням було видано наказ №2406/к про порушення відносно заявника дисциплінарного провадження (т.9 а.с.41).

Матеріали дисциплінарного провадження були сформовані у дисциплінарну справу Східного міжрайонного управління Міністерства юстиції (м. Харків) №68.

Листом Управління від 03.07.2020р. №181/ДК-03/20 заявника було сповіщено про необхідність надання пояснень по суті викладених у Поданні №1 фактів (т.9 а.с.76-77).

Листом Управління від 13.07.2020р. №207/ДК-03/20 заявника було повторно сповіщено про необхідність надання пояснень по суті викладених у Поданні №1 фактів (т.9 а.с.83-84).

Письмові пояснення були надані заявником 21.07.2020р. (т.9 а.с.86-88).

Результати проведеного службового розслідування оформлені поданням Дисциплінарної комісії від 27.07.2020р. №222/ДК/03/20, де діяння заявника були кваліфіковані у якості події вчинення дисциплінарного проступку у вигляді порушення Присяги державного службовця, а саме: вчинення проступку проти інтересів служби; вчинення проступку, який суперечить обов`язкам начальника міжрайонного відділу державної виконавчої служби; вчинення проступку, який підриває довіру до начальника міжрайонного відділу державної виконавчої служби як до носія влади; вчинення проступку, який призводить до приниження авторитету державного органу; вчинення проступку, який унеможливлює подальше виконання начальником міжрайонного відділу державної виконавчої служби обов`язків за посадою за рахунок наявності у Книзі обліку депозитних сум незаповнених граф, невжиття усіх заходів з приводу шляхів отримання коштів стягувачами, недотримання строків підготовки розпоряджень та платіжних документів на перерахування стягувачам коштів із депозитного рахунку відділу, відсутність у матеріалах деяких виконавчих проваджень копій розпоряджень та платіжних доручень на перерахування стягувачам коштів із депозитного рахунку відділу; неповідомлення державними виконавцями стягувачів про надходження коштів на депозитний рахунок відділу (далі за текстом - Подання Дисциплінарної комісії №1-1; т.10 а.с.40-79).

Листом Управління від 03.08.2020р. №18153/10-06/20 заявника було сповіщено про необхідність надання пояснень по суті викладених у Поданні №1-1 фактів (т.10 а.с.80).

Письмові пояснення були надані заявником 06.08.2020р. (т.10 а.с.81-91).

07.08.2020р. із посиланням на згадане Подання Дисциплінарної комісії №1-1 начальником Управління було видано наказ №2938/К, яким до заявника застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади державної служби за порушення Присяги державного службовця (т.10 а.с.34-39).

При цьому, у тексті наказу від 07.08.2020р. №2938/к зазначено, що дисциплінарне покарання накладається у межах дисциплінарного провадження, порушеного на підставі наказу від 07.07.2020р. №2452/к.

03.07.2020р. Заступником начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області було письмово ініційовано питання з приводу прийняття рішення про порушення дисциплінарного провадження відносно заявника шляхом складання подання 04.4-09-133/Пд (т.10 а.с.96-102; далі за текстом - Подання №2).

Причиною такого діяння послугувало судження ініціатора про невиконання заявником вказівки прокуратури Харківської області від 08.04.2020р. №16-227 вих-20 (предметом якого є додаткове кримінальне покарання у вигляді конфіскації майна) у межах ВП №57458931 (виконавчий лист від 11.10.2018р. по справі №644/1357/18), у межах ВП №57558626, у межах ВП №59601264, у межах ВП №58890652, у межах ВП №60195563, у межах ВП №60710903, у межах ВП №61371205, і відображення у відповідях заявника як начальника МВДВС №72808 від 23.04.2020р. та №74042 від 05.05.2020р. явно і очевидно формального ставлення керівника тероргану ДВС до здійснення контролю за станом виконавчого провадження, повнотою, якістю та ефективністю вжитих державним виконавцем примусових заходів.

07.07.2020р. Управлінням було видано наказ №2452/к про порушення відносно заявника дисциплінарного провадження (т.10 а.с.95).

Матеріали дисциплінарного провадження були сформовані у дисциплінарну справу Східного міжрайонного управління Міністерства юстиції (м. Харків) №70.

Результати проведеного службового розслідування оформлені поданням Дисциплінарної комісії від 23.07.2020р. №200/ДК/03/20, де діяння заявника були кваліфіковані у якості події вчинення дисциплінарного проступку за п.5 ч.2 ст.65 Закону України «Про державну службу», а саме: неналежний контроль за державними виконавцями МВДВС за виконавчими провадженнями, предметом яких є додаткове кримінальне покарання у вигляді конфіскації майна (далі за текстом - Подання Дисциплінарної комісії №2-1).

Листом Управління від 03.08.2020р. №18152/10-06/20 заявника було сповіщено про необхідність надання пояснень по суті викладених у Поданні Дисциплінарної комісії №2-1 фактів (т.11 а.с.21).

Письмові пояснення були надані заявником 04.08.2020р. (т.11 а.с.22-26).

07.08.2020р. із посиланням на згадане Подання Дисциплінарної комісії №2-1 начальником Управління було видано наказ №2936/К, яким до заявника застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді оголошення догани.

Отже, і у наказі №2938/к від 07.08.2020р., і у наказі №2936/к від 07.08.2020р. Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції було зазначено, що дисциплінарні стягнення застосовуються у межах одного і того ж самого дисциплінарного провадження, порушеного на підставі наказу №2452/к від 07.07.2020р., що не відповідає дійсності та суперечить ст.61 Конституції України в частині застосування одного покарання за один проступок.

У порядку ч.1 ст.78 КАС України представником відповідача у ході розгляду справи визнані обставини відсутності доказів внесення змін до текстів перелічених вище наказів про дисциплінарні покарання.

Не погодившись із правомірністю перелічених наказів Управління, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Суспільні відносини з приводу проходження публічної служби в органах системи Державної виконавчої служби України унормовані, насамперед, приписами Закону України «Про державну службу».

Прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись нормами Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про відпустки» тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті служби в органах державної виконавчої влади.

Розглядаючи справу, суд бере до уваги, що правовідносини з приводу кола обов`язків державних службовців із числа державних виконавців з примусового виконання судових актів та деяких правових актів індивідуальної дії суб"єктів владних повноважень унормовані, насамперед, приписами Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі за текстом - Закон №1404-VIII) та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», котрі визначають, зокрема, приводи та підстави для реалізації органами державної виконавчої служби України владних повноважень, зміст та обсяг управлінської компетенції, процедури та механізми реалізації доведених законом завдань.

Так, у силу ч.1 ст.5 Закону №1404-VIII примусове виконання виконавчих документів покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та приватних виконавців.

У розумінні ч.1 ст.14 Закону №1404-VIII учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені.

Відтак, керівник органу державної виконавчої служби не віднесений законодавцем до кола учасників конкретного виконавчого провадження (за виключенням особистого виконання функцій державного виконавця) і не може бути визнаний уособленням органу в цілому.

Згідно з ч.1 ст.10 Закону №1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Як то передбачено ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII, саме виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Згідно з ч.2 ст.5 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" забороняється втручання державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, політичних партій, громадських об`єднань, інших осіб у діяльність державного виконавця, приватного виконавця з примусового виконання рішень.

Випадок легального впливу на державного виконавця (втручання у діяльність державного виконавця) передбачений, зокрема, положеннями ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», де указано, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч.1 ст.74); Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (ч.2 ст.74); Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова. Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини (ч.3 ст.74); 4. Скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: 1) найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; 2) повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; 3) реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); 4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; 5) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; 6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги; Рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів (ч.5 ст.74).

З положень наведеної норми слідує, що поза розумним сумнівом керівник органу державної виконавчої служби має повноваження на здійснення контролю за державним виконавцем виключно за скаргою зацікавленої особи, поданої у межах конкретного виконавчого провадження, а з власної ініціативи керівника органу державної виконавчої служби можуть бути виправлені виключно граматичні чи арифметичні помилки.

Отже, суть контролю керівника органу державної виконавчої служби за професійною діяльністю державного виконавця полягає виключно у розгляді та вирішенні скарг, поданих на управлінські волевиявлення та діяння державного виконавця і виправлення граматичних чи арифметичних помилок документів виконавчого провадження.

Вчинення ж керівником органу державної виконавчої служби будь-яких інших управлінських дій поза межами процедури розв`язання скарг учасників виконавчого провадження об`єктивно призводить до порушення балансу інтересів стягувача та боржника.

Проте, як установлено судом, у спірних правовідносинах контроль за станом відповідності закону матеріалів виконавчих проваджень було здійснено заступником начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області за власною ініціативою без попереднього отримання скарги від сторони конкретного виконавчого провадження.

Суд доходить до переконання про те, що саме такий стан організації виконання управлінської функції контролю не відповідає приписам ч.2 ст.19 Конституції України, ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» та ч.2 ст.2 КАС України, адже безпідставно створює невідворотні наслідки у вигляді дискримінації однієї із сторін виконавчого провадження, надаючи необумовлені жодним розумним чинником переваги тій стороні виконавчого провадження, в інтересах якої вчинено владне волевиявлення.

Окрім того, вирішуючи спір за епізодом кваліфікації Управлінням діянь заявника у якості неналежного контролю по виконавчим провадженням, предметом яких є додаткове кримінальне покарання у вигляді конфіскації майна, суд зважає на те, що віддання державним виконавцем будь-якої переваги (пріоритету) виконавчому провадженню, де стягувачем є держава Україна є поза розумним сумнівом дискримінацією інших категорій стягувачів, навіть у тому разі, коли перевага вимушено надана на виконання вказівки вищого за рівнем органу системи Державної виконавчої служби України чи вказівки органу прокуратури.

Так, під час розгляду справи судом стосовно ВП №57458931 установлені такі обставини, котрі мають юридичне значення для вирішення цього спору: 1) дата порушення виконавчого провадження - 22.10.2018 року; 2) дата завершення виконавчого провадження - досі триває; 3) дата створення МВДВС Східного МРУ - 27.12.2019 року; 4) дата здійснення контролю за станом виконавчого провадження заявником як начальником МВДВС - 25.05.2020 року; 5) дата здійснення контролю за станом виконавчого провадження начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) - 17.06.2020 року.

При цьому, із тексту постанови заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області від 17.06.2020р. ВП №57458931 вбачається, що матеріали виконавчого провадження містять документи, котрі засвідчують проведення державним виконавцем арешту належної боржникові частини квартири, вивчення державним виконавцем питання належності боржнику транспортних засобів, рахунків в установах банків, джерел доходів (т.10 а.с.110-122).

Ані заявником як начальником МВДВС, ані керівником тероргану ДВС вищого рівня - начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) не виявлено обставин існування у державного виконавця злого умислу на невиконання виконавчого документа, свідомого створення державним виконавцем штучних перешкод у досягненні позитивного результату виконавчого провадження чи навіть неумисного створення державним виконавцем умов, котрі сприяють настанню протиправних вчинків корупційного характеру.

Тому суд вважає, що ані результати контролю з боку керівника МВДВС, ані результати контролю з боку начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області не дають жодних (навіть щонайменших) підстав для висновку про те, що обрання державним виконавцем іншої форми чи способу організації виконання владної управлінської функції, а рівно вжиття іншого конкретного заходу примусового виконання рішення у межах цього виконавчого провадження безумовно призвело б до досягнення позитивного майнового результату.

Під час розгляду справи судом стосовно ВП №57558626 установлені такі обставини, котрі мають юридичне значення для вирішення цього спору: 1) дата порушення виконавчого провадження - 01.11.2018 року; 2) дата завершення виконавчого провадження - 20.05.2020 року виконавчий документ повернуто стягувачеві без виконання у зв`язку із відсутністю майна; 3) дата створення МВДВС Східного МРУ - 27.12.2019 року; 4) дата здійснення контролю за станом виконавчого провадження заявником як начальником МВДВС - не здійснювався у зв`язку із завершенням виконавчого провадження; 5) дата здійснення контролю за станом виконавчого провадження начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) - 17.06.2020 року.

Із тексту постанови заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області від 17.06.2020р. вбачається, що матеріали виконавчого провадження містять документи, котрі засвідчують вчинення державним виконавцем заходів із вивчення майнового стану боржника, пошуку активів та джерел доходів (т.10 а.с.189-199).

При цьому, ані заявником як начальником МВДВС, ані керівником тероргану ДВС вищого рівня - начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) не виявлено обставин існування у державного виконавця злого умислу на невиконання виконавчого документа, свідомого створення державним виконавцем штучних перешкод у досягненні позитивного результату виконавчого провадження чи навіть неумисного створення державним виконавцем умов, котрі сприяють настанню протиправних вчинків корупційного характеру.

Тому суд вважає, що ані результати контролю з боку керівника МВДВС, ані результати контролю з боку начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області не дають жодних (навіть щонайменших) підстав для висновку про те, що обрання державним виконавцем іншої форми чи способу організації виконання владної управлінської функції, а рівно вжиття іншого конкретного заходу примусового виконання рішення у межах цього виконавчого провадження безумовно призвело б до досягнення позитивного майнового результату.

Під час розгляду справи судом стосовно ВП 59601264 установлені такі обставини, котрі мають юридичне значення для вирішення цього спору: 1) дата порушення виконавчого провадження - 22.07.2019 року; 2) дата завершення виконавчого провадження - 21.05.2020 року виконавчий документ повернуто стягувачеві без виконання у зв`язку із відсутністю майна; 3) дата створення МВДВС Східного МРУ - 27.12.2019 року; 4) дата здійснення контролю за станом виконавчого провадження заявником як начальником МВДВС - не здійснювався у зв`язку із завершенням виконавчого провадження; 5) дата здійснення контролю за станом виконавчого провадження начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) - 17.06.2020 року.

Із тексту постанови заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області від 17.06.2020р. вбачається, що матеріали виконавчого провадження містять документи, котрі засвідчують вчинення державним виконавцем заходів із вивчення майнового стану боржника, пошуку активів та джерел доходів (т.10 а.с.200-207).

При цьому, ані заявником як начальником МВДВС, ані керівником тероргану ДВС вищого рівня - начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) не виявлено обставин існування у державного виконавця злого умислу на невиконання виконавчого документа, свідомого створення державним виконавцем штучних перешкод у досягненні позитивного результату виконавчого провадження чи навіть неумисного створення державним виконавцем умов, котрі сприяють настанню протиправних вчинків корупційного характеру.

Тому суд вважає, що ані результати контролю з боку керівника МВДВС, ані результати контролю з боку начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області не дають жодних (навіть щонайменших) підстав для висновку про те, що обрання державним виконавцем іншої форми чи способу організації виконання владної управлінської функції, а рівно вжиття іншого конкретного заходу примусового виконання рішення у межах цього виконавчого провадження безумовно призвело б до досягнення позитивного майнового результату.

Під час розгляду справи судом стосовно ВП №58890652 установлені такі обставини, котрі мають юридичне значення для вирішення цього спору: 1) дата порушення виконавчого провадження - 19.04.2019 року; 2) дата завершення виконавчого провадження - 25.06.2019 року виконавчий документ повернуто стягувачеві без виконання у зв`язку із відсутністю майна; 3) дата створення МВДВС Східного МРУ - 27.12.2019 року; 4) дата здійснення контролю за станом виконавчого провадження заявником як начальником МВДВС - не здійснювався у зв`язку із завершенням виконавчого провадження; 5) дата здійснення контролю за станом виконавчого провадження начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) - 17.06.2020 року.

Із тексту постанови заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області від 17.06.2020р. вбачається, що матеріали виконавчого провадження містять документи, котрі засвідчують вчинення державним виконавцем заходів із вивчення майнового стану боржника, пошуку активів та джерел доходів (т.10 а.с.208-216).

При цьому, ані заявником як начальником МВДВС, ані керівником тероргану ДВС вищого рівня - начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) не виявлено обставин існування у державного виконавця злого умислу на невиконання виконавчого документа, свідомого створення державним виконавцем штучних перешкод у досягненні позитивного результату виконавчого провадження чи навіть неумисного створення державним виконавцем умов, котрі сприяють настанню протиправних вчинків корупційного характеру.

Тому суд вважає, що ані результати контролю з боку керівника МВДВС, ані результати контролю з боку начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області не дають жодних (навіть щонайменших) підстав для висновку про те, що обрання державним виконавцем іншої форми чи способу організації виконання владної управлінської функції, а рівно вжиття іншого конкретного заходу примусового виконання рішення у межах цього виконавчого провадження безумовно призвело б до досягнення позитивного майнового результату.

Під час розгляду справи судом стосовно ВП №60195563 установлені такі обставини, котрі мають юридичне значення для вирішення цього спору: 1) дата порушення виконавчого провадження - 07.10.2019 року; 2) дата завершення виконавчого провадження - 26.12.2019 року виконавчий документ повернуто стягувачеві без виконання у зв"язку з відсутністю майна; 3) дата створення МВДВС Східного МРУ - 27.12.2019 року; 4) дата здійснення контролю за станом виконавчого провадження заявником як начальником МВДВС - не здійснювався у зв`язку із завершенням виконавчого провадження; 5) дата здійснення контролю за станом виконавчого провадження начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) - 17.06.2020 року.

Із тексту постанови заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області від 17.06.2020р. вбачається, що матеріали виконавчого провадження містять документи, котрі засвідчують вчинення державним виконавцем заходів із вивчення майнового стану боржника, пошуку активів та джерел доходів (т.10 а.с.217-225).

При цьому, ані заявником як начальником МВДВС, ані керівником тероргану ДВС вищого рівня - начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) не виявлено обставин існування у державного виконавця злого умислу на невиконання виконавчого документа, свідомого створення державним виконавцем штучних перешкод у досягненні позитивного результату виконавчого провадження чи навіть неумисного створення державним виконавцем умов, котрі сприяють настанню протиправних вчинків корупційного характеру.

Тому суд вважає, що ані результати контролю з боку керівника МВДВС, ані результати контролю з боку начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області не дають жодних (навіть щонайменших) підстав для висновку про те, що обрання державним виконавцем іншої форми чи способу організації виконання владної управлінської функції, а рівно вжиття іншого конкретного заходу примусового виконання рішення у межах цього виконавчого провадження безумовно призвело б до досягнення позитивного майнового результату.

Під час розгляду справи судом стосовно ВП №60710903 установлені такі обставини, котрі мають юридичне значення для вирішення цього спору: 1) дата порушення виконавчого провадження - 27.11.2019 року; 2) дата завершення виконавчого провадження 02.12.2019 року; 3) дата створення МВДВС - 27.12.2019 року; 4) дата здійснення контролю за станом виконавчого провадження заявником як начальником МВДВС - не здійснювався у зв`язку з завершенням виконавчого провадження; 5) дата здійснення контролю за станом виконавчого провадження начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) - 17.06.2020 року.

Із тексту постанови заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області від 17.06.2020р. вбачається, що матеріали виконавчого провадження містять документи, котрі засвідчують вчинення державним виконавцем заходів із вивчення майнового стану боржника, пошуку активів та джерел доходів. (т.10 а.с.226-234).

При цьому, ані заявником як начальником МВДВС, ані керівником тероргану ДВС вищого рівня - начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) не виявлено обставин існування у державного виконавця злого умислу на невиконання виконавчого документа, свідомого створення державним виконавцем штучних перешкод у досягненні позитивного результату виконавчого провадження чи навіть неумисного створення державним виконавцем умов, котрі сприяють настанню протиправних вчинків корупційного характеру.

Тому суд вважає, що ані результати контролю з боку керівника МВДВС, ані результати контролю з боку начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області не дають жодних (навіть щонайменших) підстав для висновку про те, що обрання державним виконавцем іншої форми чи способу організації виконання владної управлінської функції, а рівно вжиття іншого конкретного заходу примусового виконання рішення у межах цього виконавчого провадження безумовно призвело б до досягнення позитивного майнового результату.

Під час розгляду справи судом стосовно ВП №61371205 установлені такі обставини, котрі мають юридичне значення для вирішення цього спору: 1) дата порушення виконавчого провадження - 25.02.2020 року; 2) дата завершення виконавчого провадження - 24.03.2020 року виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання; 3) дата створення МВДВС Східного МРУ - 27.12.2019 року; 4) дата здійснення контролю за станом виконавчого провадження заявником як начальником МВДВС - не здійснювався у зв`язку із завершенням виконавчого провадження; 5) дата здійснення контролю за станом виконавчого провадження начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) - 17.06.2020 року.

Із тексту постанови заступника начальника Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області від 17.06.2020р. вбачається, що матеріали виконавчого провадження містять документи, котрі засвідчують вчинення державним виконавцем заходів із вивчення майнового стану боржника, пошуку активів та джерел доходів (т.10 а.с.236-243).

При цьому, ані заявником як начальником МВДВС, ані керівником тероргану ДВС вищого рівня - начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) не виявлено обставин існування у державного виконавця злого умислу на невиконання виконавчого документа, свідомого створення державним виконавцем штучних перешкод у досягненні позитивного результату виконавчого провадження чи навіть неумисного створення державним виконавцем умов, котрі сприяють настанню протиправних вчинків корупційного характеру.

Тому суд вважає, що ані результати контролю з боку керівника МВДВС, ані результати контролю з боку начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області не дають жодних (навіть щонайменших) підстав для висновку про те, що обрання державним виконавцем іншої форми чи способу організації виконання владної управлінської функції, а рівно вжиття іншого конкретного заходу примусового виконання рішення у межах цього виконавчого провадження безумовно призвело б до досягнення позитивного майнового результату.

Суд усвідомлює, що обсяг та якість роботи, проведеної державними виконавцями у перелічених вище конкретних випадках, безперечно не можуть бути визнані достатніми та належними, позаяк вжиті заходи примусового виконання рішень не призвели до успішного завершення виконавчого провадження.

Водночас із цим, суд усвідомлює і те, що й керівником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області не було достовірно виявлено фактів існування у боржників прихованих активів чи джерел доходів, як не виявлено і існування прямого безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між діянням державного виконавця і якістю контролю з боку керівника МВДВС та станом виконавчого провадження.

За таких обставин, суть сформульованих керівником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області претензій не спрямована на досягнення реального матеріального результату у межах виконавчого провадження і не доводить безумовне настання негативних шкідливих наслідків від управлінських діянь державного виконавця і якістю контролю з боку керівника МВДВС, а натомість має виключно формальний характер, тобто є проявом надмірного управлінського формалізму.

Оскільки сформульовані Управлінням недоліки в організації практичної реалізації повноважень державних виконавців (текстуально висловлені претензії до роботи державних виконавців) у межах перелічених вище виконавчих проваджень мають суто формальний характер, фактично полягають у відсутності успішного результату завершення виконавчого провадження, не доводять поза розумним сумнівом існування безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між подією невчинення державним виконавцем конкретного заходу із примусового виконання та станом виконання відповідного виконавчого документу і були виявлені у непередбачений законом спосіб - шляхом перевірки матеріалів виконавчого провадження без отримання скарги від сторони виконавчого провадження, а за власною ініціативою керівника органу державної виконавчої служби, то ці обставини не можуть бути кваліфіковані у якості вчинення заявником дисциплінарного проступку.

При цьому, за рахунок втручання начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області у професійну діяльність державних виконавців у межах перелічених вище виконавчих проваджень баланс між публічним інтересом Держави на отримання у власність майна за рахунок конфіскації та приватним інтересом боржників на недоторканність безпідставної зміни перебігу подій у межах виконавчого провадження за визначеною законом процедурою був докорінно змінений на користь Держави.

Суд впевнений, що такий стан організації владної управлінської функції контролю не узгоджується із принципом юридичної визначеності як невід`ємної складової запровадженого ст.8 Конституції України верховенства права.

Додатково суд зважає, що оскільки виконавчі провадження ВП №60195563, ВП №58890652, ВП №59921440 були завершені у період обіймання заявником посади керівника райВДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області і до настання події призначення заявника на нову посаду у новий орган державної виконавчої служби - райВДВС Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків), то після 28.12.2019р. відсутні правові підстави для накладання на заявника будь-яких дисциплінарних покарань, пов`язаних із згаданими виконавчими провадженнями.

Вирішуючи спір за епізодом кваліфікації Управлінням діянь заявника у якості порушення закону у сфері фінансової дисципліни за рахунок неналежного обліку руху грошових сум на депозитному рахунку, невчасного перерахування коштів стягувачам тощо, суд зазначає, що згідно з ст.47 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII грошові суми, стягнуті з боржника (у тому числі одержані від реалізації майна боржника), зараховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця (ч.1 ст.47); Стягувачу - фізичній особі стягнуті з боржника кошти перераховуються виконавцем на зазначений у заяві про примусове виконання рішення рахунок у банку або іншій фінансовій установі (заяві про зміну реквізитів рахунку у банку або іншій фінансовій установі) чи надсилаються на адресу стягувача поштовим переказом не пізніше наступного робочого дня з дня надходження таких коштів на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця (ч.2 ст.47); стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем рахунки (ч.3 ст.47).

Звідси слідує, що обов`язок з перерахування коштів на користь стягувача (а відтак, і юридична відповідальність за порушення цього обов`язку) покладений законодавцем саме на виконавця, а не на керівника органу державної виконавчої служби.

Суд зважає, що у силу спеціального правила ч.7 ст.47 Закону України від 02.06.2016р. №1404-VIII у разі якщо стягнуті з боржника грошові суми не витребувані стягувачем протягом одного року з дня їх зарахування на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця, такі суми зараховуються до Державного бюджету України в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, за умови повідомлення виконавцем стягувача про наявність стягнутих на його користь грошових сум.

Разом із тим, суд бере до уваги, що кваліфікуючою умовою для вчинення волевиявлення з приводу перерахування коштів до Державного бюджету України є чітко та однозначно визначена законом подія - обізнаність стягувача із наявністю у розпорядженні органу державної виконавчої служби стягнутих на користь такого стягувача грошових сум.

Судом достеменно з`ясовано, що у межах жодного виконавчого провадження Управлінням цієї обставини у спірних правовідносинах виявлено не було.

Відтак, відсутні підстави для висновку про порушення заявником фінансових інтересів держави Україна під час виконання службових обов`язків за посадою начальника райВДВС Східного МРУ.

Як убачається із матеріалів справи 03.03.2020р. заявником було видано доручення №19-10-8 про вжиття державними виконавцями заходів, спрямованих на перерахування коштів з депозитного рахунку МВДВС та авансового рахунку МВДВС (а.с.83 т.11).

06.04.2020р. заявником було видано доручення №19-10-11 про вжиття державними виконавцями заходів, спрямованих на перерахування коштів з депозитного рахунку МВДВС та авансового рахунку МВДВС (а.с.85 т.11).

27.04.2020р. заявником було видано доручення №19-10-18 про вжиття державними виконавцями заходів, спрямованих на перерахування коштів з депозитного рахунку МВДВС та авансового рахунку МВДВС (а.с.88 т.11).

06.05.2020р. заявником було видано доручення №19-10-20 про вжиття державними виконавцями заходів, спрямованих на перерахування коштів з депозитного рахунку МВДВС та авансового рахунку МВДВС (а.с.89 т.11).

07.05.2020р. заявником було видано доручення №19-10-21 про вжиття державними виконавцями заходів, спрямованих на перерахування коштів з депозитного рахунку МВДВС та авансового рахунку МВДВС (а.с.91 т.11).

18.05.2020р. заявником було видано доручення №19-10-22 про вжиття державними виконавцями заходів, спрямованих на перерахування коштів з депозитного рахунку МВДВС та авансового рахунку МВДВС (а.с.93 т.11).

Листом від 08.07.2020р. №93745 заявник сповіщав Управління про недоліки в роботі Автоматизованої системи виконавчого провадження (а.с.5051 т.11).

Окремо суд зважає, що обставини існування у державних виконавців МВДВС об`єктивної змоги фізично вчинити діяння з приводу перерахування коштів із депозитного рахунку на користь стягувачів чи на користь Державного бюджету України у межах кожного окремого виконавчого провадження з огляду на обсяг щоденного робочого навантаження Дисциплінарною комісією не з`ясовувались.

Між тим, з додатку до копії листа Управління від 06.08.2020р. вбачається, що у період липень 2017р.-серпень 2020р. у МВДВС з 45-41 штатної одиниці кількість перманентно вакантних посад дорівнювала 8-15 одиницям. (т.16 а.с.115-116).

Цей показник співвідноситься із величиною повної укомплектованості МВДВС у межах 1/5-1/3 незаповненості штатних посад.

Суд вважає цей фактор суттєвим чинником організації роботи МВДВС.

Однак, як з`ясовано судом, вплив цього фактору на організацію роботи МВДВС не був взятий до уваги Управлінням під час застосування до заявника як керівника органу державної виконавчої служби низового рівня заходів дисциплінарного впливу у вигляді догани та у вигляді припинення державної служби у зв`язку із порушенням Присяги державного службовця.

До того ж судом з`ясовано, що у ході здійснення дисциплінарних проваджень відносно заявника Управлінням не було встановлено конкретних шкідливих наслідків, котрі спричинені тими діяннями заявника, котрі були кваліфіковані у якості порушення закону.

При цьому, Управлінням не було перевірено матеріалів кожного виконавчого провадження, де першочергово мають міститись відомості про рахунки стягувачів, хоча відсутність актуальної та релевантної інформації з цього питання об`єктивно унеможливлює вчинення державним виконавцем дій з ініціювання переказу коштів.

Окрім того, у межах дисциплінарного провадження Управлінням не було зроблено жодних суджень про достатність фінансування видатків МВДВС на направлення поштової кореспонденції у цілях отримання актуальної та релевантної інформації відносно рахунків стягувачів в установах банків.

А відтак, не заслуговують на увагу пояснення представника Управління про те, що діяння заявника спричинило як порушення прав стягувачів (котрі не отримали коштів у межах виконавчого провадження), так і порушення прав боржників (котрі не отримали результату у вигляді завершення виконавчого провадження і зняття усіх обмежень в реалізації правомочностей власника відносно своїх активів).

Натомість, необізнаність державного виконавця з достовірними і актуальними реквізитами рахунку стягувача об`єктивно унеможливлює ініціювання процедури переказу коштів безвідносно до волі будь-яких третіх сторонніх осіб, у тому числі і заявника як керівника МВДВС.

Водночас із цим, і відсутність у державного виконавця необхідних матеріальних ресурсів для направлення письмових запитів на адресу стягувачів з метою отримання відомостей про реквізити рахунку стягувача чи підтвердження актуальності раніше повідомлених реквізитів рахунку стягувача також об`єктивно унеможливлює ініціювання процедури переказу коштів безвідносно до волі будь-яких третіх сторонніх осіб, у тому числі і заявника як керівника МВДВС.

Згідно з ч.1 ст.8 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" державні виконавці, керівники та спеціалісти органів державної виконавчої служби є державними службовцями.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" державні виконавці та інші працівники органів державної виконавчої служби, які є державними службовцями, призначаються на посади та звільняються з посад у порядку, встановленому Законом України "Про державну службу" з урахуванням особливостей, визначених законодавством.

За визначенням ч.1 ст.1 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Як то визначено ч.1 ст.8 названого закону, державний службовець зобов`язаний: 1) дотримуватися Конституції та законів України, діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) дотримуватися принципів державної служби та правил етичної поведінки; 3) поважати гідність людини, не допускати порушення прав і свобод людини та громадянина; 4) з повагою ставитися до державних символів України; 5) обов`язково використовувати державну мову під час виконання своїх посадових обов`язків, не допускати дискримінацію державної мови і протидіяти можливим спробам її дискримінації; 6) забезпечувати в межах наданих повноважень ефективне виконання завдань і функцій державних органів; 7) сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки та умови контракту про проходження державної служби (у разі укладення); 8) виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України; 9) додержуватися вимог законодавства у сфері запобігання і протидії корупції; 10) запобігати виникненню реального, потенційного конфлікту інтересів під час проходження державної служби; 11) постійно підвищувати рівень своєї професійної компетентності та удосконалювати організацію службової діяльності; 12) зберігати державну таємницю та персональні дані осіб, що стали йому відомі у зв`язку з виконанням посадових обов`язків, а також іншу інформацію, яка відповідно до закону не підлягає розголошенню; 13) надавати публічну інформацію в межах, визначених законом.

За приписами ч.1 ст.61 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" службова дисципліна забезпечується шляхом: 1) дотримання у службовій діяльності вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів у сфері державної служби та виконання правил внутрішнього службового розпорядку; 2) формування керівником державної служби у підпорядкованих державних службовців високих професійних якостей, сумлінного ставлення до виконання своїх посадових обов`язків, поваги до прав і свобод людини і громадянина, їхньої честі та гідності, а також до держави, державних символів України; 3) поєднання керівниками усіх рівнів методів переконання, виховання і заохочення із заходами дисциплінарної відповідальності щодо підпорядкованих державних службовців; 4) поєднання повсякденної вимогливості керівників до підпорядкованих державних службовців з постійною турботою про них, виявленням поваги до їхньої честі та гідності, забезпеченням гуманізму та справедливості.

У силу ч.1 ст.62 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" державний службовець зобов`язаний виконувати обов`язки, визначені статтею 8 цього Закону, а також: 1) не допускати вчинків, несумісних із статусом державного службовця; 2) виявляти високий рівень культури, професіоналізм, витримку і тактовність, повагу до громадян, керівництва та інших державних службовців; 3) дбайливо ставитися до державного майна та інших публічних ресурсів.

Зміст, суть та коло обов`язків керівника державної служби щодо забезпечення службової дисципліни окреслені у приписах ст.63 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", де указано, що керівник державної служби несе відповідальність за неналежний рівень службової дисципліни і здійснює повноваження щодо притягнення державних службовців до дисциплінарної відповідальності (ч.1 ст.63); З метою забезпечення належного рівня службової дисципліни керівник державної служби зобов`язаний: 1) створювати умови для виконання державними службовцями своїх посадових обов`язків і підвищення ними професійної компетентності та вимагати належного виконання посадових обов`язків; 2) здійснювати контроль за виконанням державними службовцями посадових обов`язків; 3) під час виконання посадових обов`язків керуватися публічними інтересами, суворо дотримуватися і забезпечувати дотримання Конституції, законів України та інших нормативно-правових актів, чітко формулювати накази (розпорядження) та доручення, перевіряти точність і своєчасність їх виконання; 4) забезпечувати виконання державними службовцями своїх посадових обов`язків, у тому числі шляхом застосування дисциплінарних стягнень; 5) належним чином організовувати роботу державних службовців, забезпечувати ефективне виконання завдань, що поставлені перед державним органом; 6) виховувати у державних службовців сумлінне ставлення до служби, бережливе ставлення до державного майна, підтримувати їхню ініціативу, а також вживати заходів для додержання ними правил етичної поведінки; 7) забезпечувати прозорість та об`єктивність під час оцінювання результатів службової діяльності державних службовців; 8) організовувати проведення з державними службовцями профілактичних заходів щодо запобігання вчиненню ними дисциплінарних проступків, виявляти та своєчасно припиняти їх вчинення (ч.2 ст.63).

Згідно з ч.1 ст.65 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обов`язків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Відповідно до ч.2 ст.65 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" дисциплінарними проступками є: 1) порушення Присяги державного службовця; 2) порушення правил етичної поведінки державних службовців; 3) вияв неповаги до держави, державних символів України, Українського народу; 4) дії, що шкодять авторитету державної служби; 5) невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень; 6) недотримання правил внутрішнього службового розпорядку; 7) перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення; 8) невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; 9) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; 10) подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; 11) неповідомлення керівнику державної служби про виникнення відносин прямої підпорядкованості між державним службовцем та близькими особами у 15-денний строк з дня їх виникнення; 12) прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 13) поява державного службовця на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 14) прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу кримінального або адміністративного правопорушення; 15) прийняття державним службовцем рішення, що суперечить закону або висновкам щодо застосування відповідної норми права, викладеним у постановах Верховного Суду, щодо якого судом винесено окрему ухвалу.

Суд відмічає, що до переліку протиправних діянь - дисциплінарних проступків законодавцем одночасно віднесено і діяння особи з приводу порушення Присяги державного службовця, і діяння особи з приводу невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків.

Відтак, ці діяння не є тотожними, що не взято до уваги Управлінням під час видання оскаржених правових актів індивідуальної дії.

Частиною 1 ст.66 Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу" передбачено, що до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення: 1) зауваження; 2) догана; 3) попередження про неповну службову відповідність; 4) звільнення з посади державної служби.

Судом достеменно установлено, що у спірних правовідносинах Управлінням до заявника за двома діяннями одного і того ж характеру, пов`язаними із станом та якістю виконання обов`язків керівника органу державної виконавчої служби, в один і той же календарний день було застосовано два дисциплінарних покарання, а саме: спочатку у вигляді догани, а потім у вигляді звільнення з посади державної служби за порушення Присяги державного службовця.

При цьому, будь-яких вагомих причин для незастосування такого заходу дисциплінарної відповідальності як попередження про неповну службову відповідність Управлінням ані у тексті спірних наказів, ані у матеріалах справ дисциплінарного провадження №68 та №70, ані у текстах оскаржених наказів не викладено.

Також Управлінням на наведено жодних критеріїв для розмежування цих діянь заявника у якості невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків та у якості порушення Присяги державного службовця.

Критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб'єктом задекларованого, але не підтверженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності закону оскаржених волевиявлень, а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскаржених рішень, позаяк заявник за посадою у штаті МВДВС і не зобов'язаний, і за законом не має легальної можливості ані особисто вчиняти заходи примусового виконання рішень у межах кожного окремого виконавчого провадження, ані особисто вчиняти дії з перерахування стягувачам коштів з депозитного рахунку МВДВС.

Ця обставина не звільняє заявника від обов`язку вжиття дієвих, ефективних і своєчасних заходів контролю за роботою кожного працівника очолюваного державного органу, але за відсутності дії інших явних та очевидно незаконних (протиправних) факторів виключає вчинення діяння з приводу порушення Присяги державного службовця.

Суд зважає на те, що у ході розгляду справи заявник не спростував виявлених Управлінням недоліків в організації функціонування саме МВДВС, котрі, зокрема викладені у тексті Подання №1 та Подання №2.

І тому під час розгляду справи суд виходить із доведеності цих недоліків.

Разом із тим, Управлінням ані у ході дисциплінарного провадження, ані у ході розгляду справи не доведено, що з урахуванням щоденного робочого навантаження на кожного державного виконавця МВДВС, наявності значної кількості вакантних посад, рівня фінансування видатків МВДВС, стану поточного функціонування програмного продукту - Автоматизована система виконавчого провадження, рівності усіх стягувачів перед законом та неможливості легального віддання пріоритету окремим категоріям виконавчого провадження (окрім, пов`язаних із захистом прав дітей та виконавчим документам негайного характеру) ці недоліки сталися саме через діяльність заявника як керівника МВДВС, могли бути усунуті саме завдяки зусиллям заявника як керівника МВДВС, спричинили реальне настання конкретних негативних майнових наслідків окремим суб`єктам права.

З огляду на викладені вище міркування, суд підсумково вважає, що лише у разі виявлення у боржника за додатковим кримінальним покаранням у вигляді конфіскації майна прихованих активів чи джерел доходів, а також лише у разі явно та однозначно умисного неперерахування коштів стягувачу за наявності фізичної безперешкодної змоги на вчинення такого управлінського діяння (обізнаність із реквізитами відповідного рахунку, наявність достатнього фінансування на відправлення поштової кореспонденції, розумна кількість матеріалів виконавчого провадження тощо) державний виконавець і керівник тероргану ДВС України районного рівня можуть бути притягнуті до крайнього заходу дисциплінарного покарання у вигляді звільнення зі служби/роботи/посади.

При цьому, владним суб`єктом має бути обґрунтовано доведена неможливість застосування більш м`якої міри покарання.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не дотримався вимог ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини фактичної дійсності з`ясував неповно, оцінив невірно, діяння особи кваліфікував неправильно, норму закону визначив неналежну і зміст цієї норми витлумачив не відповідно до її дійсної суті, не взяв до уваги усіх суттєвих поза розумним сумнівом аспектів, котрі здатні вплинути на міру відповідальності особи, неадекватно співвідніс застосовану міру відповідальності із характером, змістом та наслідками діяння особи.

Отже, у спірних правовідносинах допущені владним суб`єктом порушення спричинили безпідставне настання для приватної особи негативних наслідків, що є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову в частині скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

У зв`язку із цим, як похідні підлягають задоволенню і вимога про поновлення на роботі (посаді державної служби) у порядку ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України і вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у порядку ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України.

Розглядаючи справу в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Визнання судом такою, що не відповідає закону підстави для припинення проходження найманим працівником публічної служби, призводить як до втрати юридичної сили правовим актом індивідуальної дії про звільнення, так і до автоматичного безумовного відновлення юридичної сили правового акту про призначення особи на останню перед звільненням штатну посаду публічної служби і поновлення правовідносин із проходження публічної служби.

Додатковою гарантією захисту порушеного права найманого робітника (публічного службовця) на працю суд визнає обтяження роботодавця (суб`єкта призначення) обов`язком поновити звільнену особу на тій посаді, де відбулось припинення публічної служби.

При цьому, вирішуючи спір за вимогою про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає, що національний закон України не містить визначення вимушеного прогулу та порядку обчислення його тривалості.

Тому суд у даному випадку вважає за необхідне виходити із загальних засад права і тлумачить даний термін як час, протягом якого працівник не виконував трудової функції унаслідок дії неправомірного рішення роботодавця про звільнення з посади (тобто проміжок часу, котрий розпочинається з наступної після звільнення календарної робочої дати, включає робочі календарні дні, завершується днем винесення судом рішення про поновлення на роботі, службі чи посаді за умови застосування механізму негайного виконання рішення суду).

Правила обчислення середнього заробітку у цілях оплати часу вимушеного прогулу регламентовані приписами Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою КМУ від 08.02.1995р. №100; далі за текстом - Порядок обчислення №100).

Так, відповідно до п.п.«б» п.4 Порядку обчислення №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Згідно з п.8 Порядку обчислення №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У ході розгляду справи судом достеменно установлено, що станом на 07.08.2020р. оклад за посадою начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) складав - 6.100,00грн.

Ця обставина визнана відповідачем у порядку ч.1 ст.78 КАС України.

Подія звільнення заявника припала на серпень 2020р.

Відтак, двома попередніми календарними місяцями є червень 2020р. та липень 2020р.

Згідно з копією роздруківки розрахункового листа про оплату праці за липень 2020р. заявнику було нараховано - 11.519,19грн. (т.13 а.с.6).

Відповідно до відомостей аналогічного документу за червень 2020р. заявник отримав 24.412,35грн., але до означеної суми коштів була включена виплата одноразової грошової допомоги до відпустки у розмірі 11.622,00грн.

Окрім того, у червні 2020р. заявник відпрацював усього 9 робочих днів, а на 15 календарних робочих днів припав період оплачуваної щорічної відпустки і на 2 календарних дні припала відпустка за власний рахунок.

До того ж у липні 2020р. відбувались як нарахування з оплати праці, так і утримання за червень 2020р.

Відтак, відомості цих документів не можуть бути сприйняті судом у якості достовірних джерел відносно розміру та складових елементів оплати праці заявника.

Тому при розв`язанні спору суд вважає за необхідне виходити із таких розрахунків: на червень 2020р. припадає 20 робочих днів; на липень 2020р. припадає 23 робочих дня; розмір окладу за посадою дорівнює - 6.100,00грн. (відтак, середньоденний показник цієї величини дорівнює - 283,72грн. за робочий день); доплата за ранг у червні 2020р. за 9 робочих днів склала - 270,00грн. та у липні 2020р. за 16 робочих днів - 417,39грн. (відтак, середньоденний показник цієї величини дорівнює - 27,50грн. за робочий день); доплата за вислугу років у червні 2020р. за 9 робочих днів склала - 1.317,60грн. та у липні 2020р. за 16 робочих днів - 2.036,87грн. (відтак, середньоденний показник цієї величини дорівнює - 134,20грн. за робочий день).

Отже, сумарний показник оплати праці заявника за указаними вище параметрами складає - 445,42грн. за робочий день.

Тривалість часу вимушеного прогулу склала: 15 робочих днів у серпні 2020р., 22 робочих дня у вересні 2020р., 21 робочий день у жовтні 2020р., 12 робочих днів у листопаді 2020р. (по 17.11.2020р. включно), а загалом - 70 робочих днів.

Таким чином, майновий інтерес заявника в оплаті часу вимушеного прогулу складає - 31.179,40грн. із відрахуванням (проведенням утримання) належних податків із зборів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Отже, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді слід звернути до негайного виконання.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Решта доводів заявника та Управління (як-то: посилання на нерелевантну практику Верховного Суду з приводу застосування наслідків порушення особою Присяги державного службовця; положення підзаконних актів права тощо) є явно та однозначно юридично неспроможними і у силу цього на увагу суду не заслуговують та окремої оцінки не потребують.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) №2936/К від 07.08.2020р.

Визнати протиправним та скасувати наказ Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) №2938/К від 07.08.2020р.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) з 08.08.2020 року.

Стягнути з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) (місцезнаходження - 61002, м. Харків, вул. Ярослава Мудрого, б.№16; ідентифікаційний код - 43315445) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ; адреса реєстрації місця проживання - АДРЕСА_1 ; дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) 31.179,40грн. (тридцять одну тисячу сто сімдесят дев`ять) грн. 40коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період 10.08.2020 р. - 17.11.2020 р.

Рішення суду в частині поновлення на посаді допустити до негайного виконання.

Роз`яснити, що судове рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч.3 ст.243 КАС України 19 листопада 2020 року; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.