Справа № 140/4504/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 140/4504/20 пров. № А/857/11813/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Ніколіна В. В., Пліша М. А.,

з участю секретаря судового засідання - Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року у справі №140/4504/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу,-

суддя в 1-й інстанції - Ковальчук В. Д.,

час ухвалення рішення - 18.05.2020 року,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - не зазначена,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління ДПС у Волинській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 25 липня 2019 року №Ф-10137-55У в розмірі 18276,72 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Волинській області від 25 липня 2019 року №Ф-10137-55У.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що у зв`язку з набранням чинності Закону України №1774 від 06 грудня 2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08 липня 2010 року (далі - Закон №2464-VI), встановлено застереження - обов`язок визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року. Крім того, згідно з Законом №2464-VI фізичні особи-підприємці та роботодавці розглядаються як окремі платники єдиного внеску. ФОП, які одночасно є найманими працівниками підприємства, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання звітності за себе як ФОП. Право на звільнення від сплати єдиного внеску за себе мають ФОП, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Крім того, зазначає, що позивач пропустив 10-денний строк звернення до суду, оскільки вимога про сплату боргу (недоїмки) від 07 лютого 2019 року №Ф-10137-55 повернулася до органу доходів і зборів у зв`язку із закінченням терміну зберігання та вважається врученою позивачу 10 травня 2019 року, а останній звернувся до суду лише в березні 2020 року. Просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження судом першої інстанції.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що оскільки він підприємницьку діяльність у спірний період не здійснював, а працював найманим працівником, та роботодавець сплачував за нього страхові внески, тому відповідачем безпідставно сформовано оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки).

Представник апелянта (відповідача) - Щербатюк Я. Б. у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Позивач у судове засідання не прибув, хоча про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, подав клопотання, в якому просить проводити розгляд справи без його участі, вимоги апеляційної скарги заперечує, просить її відхилити, тому колегія суддів вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності позивача за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 30 листопада 1994 по 14 лютого 2020 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

07 лютого 2019 року Головне управління ДФС у Волинській області сформувало та направило ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10137-55 у сумі 18276,72 гpн відповідно до статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та даних інформаційної системи органу доходів і зборів. Відповідно до вказаної вимоги станом на 31 січня 2019 року заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску становить 18276,72 грн.

Також судом встановлено, що заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску на загальну суму 18276,72 грн нарахована позивачу за його несплату в мінімально визначених розмірах за 2017-2018 роки.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 07 лютого 2019 року №Ф-10137-55 повернулася до податкового органу з відміткою відділу поштового зв`язку від 10 травня 2019 року у зв`язку із неврученням внаслідок «закінчення встановленого строку зберігання».

25 липня 2019 року Головне управління ДФС у Волинській області сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10137-55У у сумі 18276,72 грн згідно зі статтею 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та даних інформаційної системи органу доходів і зборів. Відповідно до вказаної вимоги станом на 25 липня 2019 року заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску становить 18276,72 грн.

Як зазначено у пункті 2 цієї вимоги, оскарження вимоги про сплату недоїмки платником єдиного внеску може бути здійснене до органу доходів і зборів вищого рівня або суду протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання цієї вимоги, у порядку, визначеному частиною четвертою статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

ГУ ДФС у Волинській області супровідним листом від 31 липня 2019 року вих. №25332/10/03-20-55-17-10 направило вимогу від 25 липня 2019 року №Ф-10137-55У для примусового виконання до Відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

Постановою державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 16 жовтня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП №60314731 з примусового виконання цієї вимоги, а відповідно до постанови державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 07 лютого 2020 року ВП №60314731 накладено арешт на грошові кошти на рахунках боржника ОСОБА_1 .

Вважаючи вказану вище вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, позивач звернувся в суд з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в контексті положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього у спірний період нараховував та сплачував роботодавець, як страхувальник в розмірі, не менше мінімального внеску, що виключає обов`язок з його сплати позивачем як особою, що зареєстрована як ФОП.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

У підпункті 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дано визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Розглядаючи цей спір, суд першої інстанції правильно врахував, що відповідно до п.2 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п.2 ст.2 цього Закону виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами: законодавчого визначення умов і порядку його сплати; обов`язковості сплати; законодавчого визначення розміру єдиного внеску; прозорості та публічності діяльності органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску; захисту прав та законних інтересів застрахованих осіб; державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Абзац 2 пункуту 1 частини 1 статті 4 цього Закону передбачає, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 6 цього Закону платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Пункти 2, 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачають, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску

Відповідно до п.п. 5, 6 ч. 1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом є недоїмкою.

Відповідно до ч.5 ст.8 згаданого вище Закону єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Судом першої інстанції правильно враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19, в якому сформовано позицію, що «особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем».

Інше тлумачення норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Матеріалами справи стверджується, що позивач з 30 листопада 1994 по 14 лютого 2020 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Крім того, позивач є учасником системи загальнообов`язкового державного соціального страхування як найманий працівник.

Відповідно до облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів заборгованість ОСОБА_1 становить 18276,72 та виникла за рахунок несплати єдиного внеску за 2017-2018 роки, що не заперечується сторонами.

Судом також встановлено, що протягом спірного періоду (2017-2018 роки) ОСОБА_1 працював за основним місцем роботи у Волинському науковому ліцеї-інтернаті Волинської обласної ради на посаді вчителя фізкультури та отримував доходи, що підтверджується відповідними довідками цього закладу від 19 лютого 2019 року №70/1-15.

Таким чином, оскільки позивач, у період за який відповідач визначив борг зі сплати єдиного внеску, перебував у трудових відносинах з Волинським науковим ліцеєм-інтернатом Волинської обласної ради, і за позивача страхові внески платив роботодавець, то, на думку колегії суддів, позивач позбавлений обов`язку сплачувати страхові внески як фізична особа-підприємець, оскільки це призведе до подвійної сплати страхових внесків, що суперечить меті сплати таких. Крім того, відсутні будь-які докази, що позивач паралельно займається підприємницькою діяльністю і отримує з цього доходи.

Аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску у спірних правовідносинах, з огляду на що відповідачем безпідставно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 25 липня 2019 року №Ф-10137-55У, а тому суд першої інстанції підставно задовольнив позовні вимоги.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

При цьому, доводи контролюючого органу про пропуск позивачем строку звернення до суду з вказаним позовом колегія суддів відхиляє, оскільки десятиденний строк для оскарження вимоги про сплату боргу необхідно обчислювати з моменту її отримання. Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів отримання позивачем надісланої контролюючим органом податкової вимоги. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що така була надіслана у відділ державної виконавчої служби, і лише після цього позивач дізнався про таку, тому на думку колегії суддів, суд першої інстанції підставно поновив строки звернення до суду в ухвалі про відкриття провадження та обгрунтовано відхилив покликання відповідача в цій частині при прийнятті рішення у справі.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційний суд залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч. 6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 18 травня 2020 року у справі №140/4504/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді В. В. Ніколін
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 18 листопада 2020 року.