Справа № 540/1213/20
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/1213/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 , військова частина), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу частини грошового забезпечення за 2016р. (із врахуванням сум посадового окладу за січень 2016р. в сумі 530,00 грн., окладу за військовим званням в сумі 30,00 грн. та надбавки за вислугу років в сумі 56,00 грн.) та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити позивачу частину грошового забезпечення за січень 2016 року (із врахуванням сум: посадового окладу за січень 2016 року в сумі 530,00 гри., окладу за військовим званням в сумі 30,00 грн. та надбавки за вислугу років в сумі 56,00 грн.);

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. до 30.09.2017р. та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за вказаний період;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016 рік та за 2017 рік (як учаснику бойових дій), та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016 рік та за 2017 рік (як учаснику бойових дій);

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.10.2017 року по день фактичного розрахунку та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.10.2017 року по день фактичного розрахунку;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо порушення встановленого порядку розгляду звернень громадян, передбаченого статтями 1, 4, 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», стосовно заяви позивача від 10.12.2019 року, в частині не надання відповідної відповіді (щодо розгляду звернення, повноти, об`єктивності та належного оформлення відповіді на звернення, із посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, із зазначенням порядку оскарження прийнятого рішення і вжитих заходів), не надання запитуваної довідки та не вчинення відповідних дій (щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року до 30.09.2017 року та грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки за 2016 рік та за 2017 рік, як учаснику бойових дій).

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 та був звільнений зі служби в запас 30.09.2017р. Згодом він дізнався, що відповідач у січні 2016р. не виплатив йому частину грошового забезпечення за січень 2016р. - посадовий оклад за січень 2016р. в сумі 530,00 грн., оклад за військовим званням в сумі 30,00 грн. та надбавку за вислугу років в сумі 56,00 грн. Також йому стало відомо, що відповідач не нараховував та не виплачував індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. до 30.09.2017р. (день його звільнення). Для з`ясування всіх обставин він звернувся із заявою від 10.12.2019р. до ВЧ НОМЕР_1 , яку відповідач отримав 18.12.2019р., однак і станом на час звернення до суду із цим позовом заяву не розглянуто.

Позивач вказує, що як у день звільнення, так і згодом, йому не було виплачено частину грошового забезпечення за січень 2016р., індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по день звільнення, а також не нараховано і не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2017р.р., на отримання яких він має неспростовне право, установлене законодавством. Ненарахування і не виплата указаних складових грошового забезпечення, його індексації, а також грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки, за твердженням ОСОБА_1 , являється протиправною бездіяльністю відповідача, як і те, що відповідач не розглянув його звернення від 10.12.2019р. У зв`язку з цим він також вважає, що указана бездіяльність повинна мати наслідком настання відповідальності військової частини за правилами статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Ухвалою від 15.05.2020р. провадження у вказаній справі відкрите, розгляд справи призначений за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою від 01.06.2020р. повернуто без розгляду клопотання ОСОБА_1 про залучення до участі у справі фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 в якості представника позивача.

Ухвалою від 22.09.2020р. зобов`язано військову частину НОМЕР_1 протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали надати до суду докази.

Відповідачем 08.10.2020р. подано відзив, за змістом якого військова частина позов не визнає і просить відмовити у його задоволенні.

Щодо ненарахування та невиплати позивачу частини грошового забезпечення за 2016р. (із врахуванням сум посадового окладу за січень 2016 року в сумі 530,00 грн., окладу за військовим званням в сумі 30,00 грн. та надбавки за вислугу років в сумі 56,00 грн.), відповідач з посиланням на Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджену наказом Міністра оборони України від 11.06.2008р. №260, та лист директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016р. №248/3/9/1/2 зазначає, що виплату за січень 2016 року видів грошового забезпечення, які здійснюються в поточному місяці за поточний, (оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка за вислугу років, тощо) була проведена позивачу в лютому 2016 року. На думку відповідача, це підтверджується роздавальними відомостями на виплату грошового забезпечення від 28.01.2016р. №5 (в якій курсивом зазначені суми основних видів грошового забезпечення, які планувались до виплати в лютому 2016 року), від 22.02.2016р. №16.

Щодо зобов`язання нарахування та виплатити індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. до 30.09.2017р. відповідач указує, що проведення індексації перебуває у прямій залежності від фінансових ресурсів відповідних бюджетів та не може виходити за їх межі. Розрахунком фонду грошового забезпечення військової частини НОМЕР_1 на рік, Розрахунком фонду грошового забезпечення військової частини НОМЕР_1 на 2016 рік, що затверджені розпорядником коштів вищого рівня, не передбачено асигнувань для проведення індексації грошового забезпечення. Відтак, у Відповідача були відсутні фінансові ресурси для виплати індексації. Зазначене підтверджується листами Департаменту фінансів Міністерства оборони України (№248/3/9/1/2 від 04.01.2016 року, №248/3/9/1/940 від 16.08.2017 року, №248/1485 від 26.03.2018 року, №248/7/9/1/1661 від 19.12.2017), якими головний розпорядник бюджетних коштів довів до підпорядкованих частин відповідні роз`яснення та надав їм вказівки щодо припинення нарахування індексації до окремого розпорядження.

Щодо зобов`язання нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки за 2016 рік та за 2017рік (як учаснику бойових дій), відповідач зазначає, що позивач дійсно з 10.10.2016р. є учасником бойових дій та має право на додаткову відпустку згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014р. №303/2014, затвердженим Законом України від 17.03.2014р. № 1126-VII, з 18.03.2014 в Україні настав особливий період, який діє до теперішнього часу. За приписами Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» заборонено надання додаткових відпусток військовослужбовців під час особливого періоду. Крім того, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачена додаткова відпустка учаснику бойових дій, як і не передбачена виплата грошової компенсації за цю відпустку у разі звільнення зі служби військовослужбовця. Тобто, на цей час при звільненні з військової служби виплата компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасникам бойових дій чинними нормативно-правовими актами не передбачена. З цього відповідач висновує, що оскільки позивач не мав права на вказану додаткову відпустку під час проходження військової служби в особливий період, він також не має права на отримання грошової компенсації за її невикористання.

Щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.10.2017р. по день фактичного розрахунку, відповідач зазначає, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у Збройних Сил України та інших військових формуваннях, дія норм Кодексу законів про працю України не поширюється, що саме по собі виключає задоволення цих позовних вимог. Також відповідач вважає, що спеціальним законодавством, яке регулює правовий статус військовослужбовців, не передбачено такого виду відповідальності військової частини, як виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо порушення встановленого порядку розгляду звернень громадян, відповідач вказує, що зазначена позивачем заява від 10.12.2019р. до ВЧ НОМЕР_1 не надходила, натомість була отримана і розглянута інша його заява від 30.04.2020р., яка за своїм змістом аналогічна вищевказаній.

Надалі відповідачем 23.10.2020р. подано уточнений відзив, в якому він зазначає, що заява позивача від 10.12.2019р. надійшла до ВЧ НОМЕР_1 19.12.2019р., але не була розглянута, оскільки її реєстрацію здійснено в Журналі реєстрації вхідних документів військової частини замість Журналу реєстрації пропозицій, заяв і скарг громадян.

Ухвалою від 21.10.2020р. відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду.

Ухвалою від 21.10.2020р. частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та відмовлено у задоволенні його клопотання про розгляд справи з викликом сторін.

Вирішуючи дану справу судом враховано, що особливості її розгляду визначені статтею 262 КАС України. Однак розгляд даної справи припав на період дії на території України карантину, запровадженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (із наступними змінами).

У зв`язку з цим пунктом 9 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020р. №540-IX (далі Закон України №540-IX від 30.03.2020р.), який набрав чинності 02.04.2020р., розділ VI Прикінцеві положення КАС України доповнено пунктом 3, яким передбачено автоматичне продовження визначених статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу процесуальних строків, в тому числі і строків розгляду справи, подання інших заяв по суті справи, тощо на період дії карантину.

В подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року №731-IX (далі Закон України №731-ІХ від 18.06.2020 року) , пункт 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України викладено в новій редакції, згідно якої встановлені цим Кодексом процесуальні строки поновляються судом лише за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом).

Пунктом 2 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України №731-ІХ від 18.06.2020р. також було визначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30.03.2020р., закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Закон України №731-ІХ від 18.06.2020р. набрав чинності 17.07.2020р., відповідно продовжені Законом України №540-IX від 30.03.2020р. процесуальні строки закінчилися 06.08.2020р.

Оскільки жодних заяв від учасників справи щодо можливості продовження процесуальних строків по справі до визначеного терміну подано не було, суд вважає що жодних перешкод для вирішення даної справи та ухвалення судового рішення не має.

Оцінивши доводи сторін у взаємозв`язку з наявними доказами, суд приходить до такого.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з жовтня 2012р. по 30.09.2017р. проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 .

З 06.02.2016р. по 10.05.2016р. позивач брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, про що свідчить довідка від 24.05.2016р. №704.

Також позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , виданим 10.10.2016р.

Наказом командира 11 окремої бригади армійської авіації від 06.09.2017р. №45-РС молодшого сержанта ОСОБА_1 , водія-механіка відділення регламенту та ремонту засобів зв`язку технічної частини батальйону зв`язку та радіотехнічного забезпечення звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України згідно із пп. «а» ч.6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 29.09.2017р. №244 молодшого сержанта ОСОБА_1 виключено з 30.09.2017р. зі списків особового складу військової частини. Всіх видів забезпечення та направлення для зарахування на військовий облік до Херсонського об`єднаного військового комісаріату.

Уважаючи, що при звільненні йому не було виплачено частину грошового забезпечення за січень 2016р. (посадовий оклад, оклад за військовим званням та надбавку за вислугу років), а також індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 30.09.2017р. та грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки із збереженням заробітної плати як учаснику бойових дій за 2016 і 2017 роки, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Також позивач зазначає, що намагався захистити свої права на отримання указаних виплат, звернувшись до відповідача із заявою від 10.12.2019р., яка усупереч приписам Закону України «Про звернення громадян» не розглянута й досі, що є протиправним.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 стосовно ненарахування та невиплати позивачу частини грошового забезпечення за січень 2016 року (із врахуванням сум: посадового окладу за січень 2016 року в сумі 530,00 грн., окладу за військовим званням в сумі 30,00 грн. та надбавки за вислугу років в сумі 56,00 грн.) та зобов`язати військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 частину грошового забезпечення за січень 2016 року.

Спір в цій частині позову полягає, в першу чергу у тому, чи було виплачено позивачу грошове забезпечення за січень 2016 року в повному обсязі. У другу чергу підлягає з`ясуванню, коли позивачу його виплачено.

За змістом позову позивач стверджує, що йому не було виплачено за січень 2016р. посадовий оклад в сумі 530,00 грн., оклад за військовим званням в сумі 30,00 грн. та надбавка за вислугу років в сумі 56,00 грн. ні у січні, ані на день звільнення. З цього він також робить висновок, що відповідач припустився затримки розрахунку при звільненні.

Відповідач натомість наполягає на тому, що основні види грошового забезпечення, а саме: оклад за військовим званням, посадовий оклад та надбавка за вислугу років, фактично нараховано та виплачено позивачу в лютому 2016 року разом із іншими щомісячними додатковими видами грошового забезпечення.

Згідно із ч.ч.1 -4 ст.9 Закону України від 20.12.1991р. № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять:

- посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

- одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Зокрема, на час виникнення спірних правовідносин була чинною Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджена наказом Міністра оборони України від 11.06.2008р. №260 і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 14.07.2008р. за №638/15329.

Пунктом 14 цієї Інструкції було зазначено, що роз`яснення з питань застосування норм цієї Інструкції та інших нормативно-правових актів з питань виплати грошового забезпечення надаються директором Департаменту фінансів Міністерства оборони України та іншими посадовими особами в межах їх компетенції відповідно до законодавства України.

Як встановлено судом, відповідач при виплаті ОСОБА_1 грошового забезпечення у січні 2016р. керувався роз`ясненнями директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України, наданими у листі від 04.01.2016р. №248/3/9/1/2, за змістом якого від командирів (начальників) військових частин, установ, організацій вимагалось виплату за січень 2016 року видів грошового забезпечення, які здійснюються в поточному місяці за поточний, (оклад за військовим званням, посадовий оклад, надбавка за вислугу років, надбавка за роботу з особовим складом, надбавка за кваліфікацію, тощо), провести в лютому 2016 року.

Також судом з наявних у справі доказів (роздавальної відомості №5 за січень 2016 року, роздавальної відомості №16 за лютий 2016 року, довідки про розмір грошового забезпечення від 06.10.2020р. №598, звіту про здійснення нарахувань на карткові рахунки співробітників) у їх сукупності, установлено, що дійсно відповідач виплатив позивачу посадовий оклад, оклад за військовим званням та надбавку за вислугу років за січень 2016 року у лютому 2016 року, а не в січні.

Таким чином, факт невиплати позивачу посадового окладу в сумі 530,00 грн., окладу за військовим званням в сумі 30,00 грн. та надбавки за вислугу років в сумі 56,00 грн. за січень 2016 року не знайшов свого підтвердження.

При цьому суд враховує, що правомірність зазначених дій відповідача не є предметом спору, а отже судом не оцінюється.

За таких обставин слід відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ВЧ НОМЕР_1 стосовно ненарахування та невиплати позивачу частини грошового забезпечення за січень 2016 року (із врахуванням сум: посадового окладу за січень 2016 року в сумі 530,00 грн., окладу за військовим званням в сумі 30,00 грн. та надбавки за вислугу років в сумі 56,00 грн.) та зобов`язання нарахувати та виплатити вказану частину грошового забезпечення за січень 2016 року.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача стосовно ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року до 30.09.2017 року та зобов`язання нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року до 30.09.2017 року.

Судом встановлено, що у період з 01.01.2016р. по 30.09.2017р. (день звільнення) позивачу не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, що не спростовує та визнає відповідач у відзиві на позовну заяву.

Правомірність дій ВЧ НОМЕР_1 щодо ненарахування і невиплати позивачу індексації грошового забезпечення є спірною у цій справі.

При вирішенні спору суд виходить з того, що у відповідності до частини 1 статті 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

У свою чергу, спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).

Так, частинами 1-4 статті 9 Закону № 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

При цьому, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Суд наголошує, що абзацом 2 частини 3 статті 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Преамбулою Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII (далі - Закон №1282-XII) встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

У статті 1 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до статей 4, 6 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 Закону № 1282-ХІІ, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1282-XII підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (ч. 2 ст. 5 Закону №1282-XII).

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч. 6 ст. 5 Закону №1282-XII).

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 затверджений Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078).

Згідно з пунктом 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

За змістом пункту 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Пунктом 5 Порядку № 1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговість його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (вказана норма застосовується із 01.12.2015).

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. Суд звертає увагу, що відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Отже, і індексація грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення військовослужбовців та однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Суд підкреслює, що обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, відповідач не посилається на відсутність обставин, передбачених статтею 4 Закону №1282-ХІІ для проведення індексації. Відповідач зазначає лише про те, що у межах виділених ВЧ А1604 коштів, передбачених на виплату грошового забезпечення, виплата індексації грошового забезпечення була і є неможливою.

При цьому відповідач жодним чином не спростовує наявності підстав для проведення позивачу у період з 01.01.2016р. по 30.09.2017р. індексації грошового забезпечення та не оспорює визначеного позивачем у позові періоду, протягом якого така індексація мала бути нарахована і виплачена.

Таким чином, фактично єдиною підставою, на якій ґрунтуються заперечення відповідача, є відсутність протягом спірного періоду бюджетних призначень для проведення індексації грошового забезпечення військовослужбовців.

Суд вважає за необхідне зазначити, що нормами Закону № 1282-ХІІ та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації.

Водночас, пунктом 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. У Законі № 1282-ХІІ йдеться про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Тому суд зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.

Твердження відповідача про те, що проведення індексації грошових доходів здійснюється виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів є необґрунтованими, оскільки частина шоста статті 5 Закону №1282-XII, на яку посилається відповідач, не обмежує проведення, передбачених чинним законодавством України, виплат, а вказує на джерела походження цих коштів.

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Суд також враховує і рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 № 9-рп/2013, в якому зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 12.12.2018р. у справі №825/874/17, від 19.07.2019р. у справі №240/4911/18, від 07.08.2019р. у справі № 825/694/17, від 20.11.2019р. у справі №620/1892/19.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію суду не довів та не обґрунтував її.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період із 01.01.2016р. по 30.09.2017р. та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за вказаний період.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016 рік та за 2017 рік (як учаснику бойових дій), та зобов`язання нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки за 2016 рік та за 2017 рік (як учаснику бойових дій).

У даному випадку судом встановлено, що позивач набув статусу учасника бойових дій 10.10.2016р. , що не заперечується і відповідачем, як і те, що позивач набув також право на додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік за 2016 та 2017 роки.

Крім того, відповідачем не спростовується факт того, що при звільненні позивачу не виплачувалась грошова компенсація за невикористану додаткову оплачувану відпустку як учаснику бойових дій за 2016-2017р.р.

У зв`язку з цим суд зауважує, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду розглянув зразкову справу №620/4218/18 щодо виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учаснику бойових дій.

Суть спору полягала у тому, що учасник бойових дій, звільнений з військової служби, заявив позовні вимоги до військової частини, зокрема, про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, а саме: невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

16 травня 2019 року у справі було ухвалено зразкове рішення Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду щодо задоволення позову в повному обсязі та визнання протиправною бездіяльності військової частини щодо ненарахування та невиплати особі грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Це зразкове рішення було залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року.

Правовий висновок Верховного Суду за результатами розгляду зазначеної адміністративної справи полягає в такому.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

У підсумку суд із урахуванням вищенаведених правових висновків Верховного Суду вважає, що оскільки дана справа у цій частині позовних вимог відповідає ознакам типової справи №620/4218/18, то позов ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016 рік та за 2017 рік (як учаснику бойових дій), та зобов`язання нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки за 2016 рік та за 2017 рік (як учаснику бойових дій) підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправної бездіяльності відповідача стосовно ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.10.2017 року по день фактичного розрахунку та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 01.10.2017 року по день фактичного розрахунку.

Ці позовні вимоги з посиланням на приписи статей 116, 117 КЗпП України мотивовані твердженням позивача про те, що під час звільнення з військової служби 30.09.2017р. військовою частиною НОМЕР_1 не було виплачено йому частину грошового забезпечення за січень 2016 року (а саме: посадовий оклад за січень 2016 року в сумі 530,00 грн., оклад за військовим званням в сумі 30,00 грн. та надбавку за вислугу років в сумі 56,00 грн.) та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.09.2017 року, а також не було нараховано і не виплачено грошову компенсацію за невикористанні дні додаткової відпустки за 2016 рік та за 2017 рік, як учаснику бойових дій, тобто не відбулось фактичного і остаточного розрахунку при звільненні.

У зв`язку з цим суд зазначає, що за змістом статей 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З аналізу цих правових норм слідує, що власник або уповноважений ним орган обтяжений самостійно нарахувати і виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у тому випадку, якщо відсутній спір про розмір сум, який належить до виплати.

Якщо ж власник або уповноважений ним орган не визнає суми, які належать до сплати або їх розмір, то він не зобов`язаний нараховувати і виплачувати середній заробіток за весь час затримки розрахунку.

Як видно з матеріалів цієї справи, відповідач якраз оспорює взагалі наявність у позивача права на отримання певних виплат (посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за січень 2016 року, індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.09.2017 року, грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки за 2016 рік та за 2017 рік як учаснику бойових дій).

Суд у цій справі не знайшов підтвердження щодо невиплати позивачу посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за січень 2016 року, але у той же час зробив висновки про протиправність невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 30.09.2017 року та грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки за 2016 рік та за 2017 рік як учаснику бойових дій.

Це виключає можливість визнання за відповідачем існуючого в минулому обов`язку нарахувати і виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а відтак відповідач в цій частині позовних вимог не допускав бездіяльності, яка б мала характер протиправної.

Отже, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, що жодним чином не обмежує позивача після здійснення з ним повного і остаточного розрахунку звернутись до суду із вимогою стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо порушення встановленого порядку розгляду звернень громадян, передбаченого статтями 1, 4, 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян», стосовно заяви позивача від 10.12.2019 року, в частині не надання відповідної відповіді (щодо розгляду звернення, повноти, об`єктивності та належного оформлення відповіді на звернення, із посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, із зазначенням порядку оскарження прийнятого рішення і вжитих заходів), не надання запитуваної довідки та не вчинення відповідних дій (щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року до 30.09.2017 року та грошової компенсації за невикористанні дні додаткової відпустки за 2016 рік та за 2017 рік, як учаснику бойових дій).

Позивач стверджує, що 11.12.2019р він надіслав поштою на адресу ВЧ НОМЕР_1 заяву від 10.12.2019р. (яка 18.12.2019 року була отримана військовою частиною НОМЕР_1 та зареєстрована за вхідним номером позаштатного нетаємного діловодства штабу військової частини НОМЕР_1 від 19.12.2019 року № 1682). Відповіді на цю заяву він не отримав, тому 30.04.2020р. надіслав на адресу командира ВЧ НОМЕР_1 повторне звернення, на яку також не отримав відповіді.

Відповідач в уточненому відзиві визнає ту обставину, що до ВЧ НОМЕР_1 заява позивача від 10.12.2019р. надійшла 19.12.2019р., але зазначає, що у зв`язку з тим, що заяву було помилково зареєстровано у журналі вхідної кореспонденції замість журналу реєстрації пропозицій, заяв і скарг громадян, то і відповіді на неї не було надано. У той же час відповідач вказує, що повна відповідь була надана на звернення позивача від 30.04.2020р., яке було аналогічного змісту зверненню від 10.12.2019р.

Згідно ст.1 Закону України від 02.10.1996р. №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі- Закон №393/96-ВР), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності.

Статтею 3 Закону №393/96-ВР визначено, що заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Згідно із ч.1 ст.5 Закону №393/96-ВР, звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Статтею 7 вказаного Закону установлено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями. Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

За приписами статті 15 Закону №393/96-ВР, органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею 20 Закону №393/96-ВР установлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Як встановлено судом, 11.12.2019р. ОСОБА_1 надіслав на адресу ВЧ НОМЕР_1 заяву, підписану ним 10.12.2019р., у якій просив: нарахувати і виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016р. по 30.09.2017р.; нарахувати і виплатити грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2017р.р. як учаснику бойових дій; видати повну довідку стосовно проведеного розрахунку із обов`язковим зазначенням розміру всіх її сум і складових, а також письмовим роз`ясненням порядку проведеного розрахунку із посиланням на нормативно-правові акти.

Відповідач не спростовує, що 18.12.2019р. отримав цю заяву від 10.12.2019р.

Враховуючи наведене, термін розгляду заяви позивача від 10.12.2019р. розпочався 19.12.2019р. та закінчився 19.01.2020р.

У той же час, доказів розгляду заяви та надання на неї відповіді до суду не подано.

За таких обставин відповідачем допущено протиправну бездіяльність, а тому ці позовні вимоги підлягають задоволенню із покладенням на ВЧ НОМЕР_1 обов`язку розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.12.2019р. та надати на неї відповідь.

Підсумовуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Щодо викладеного у позові клопотання позивача про «установлення належного судового контролю за виконанням рішення суду» слід зазначити, що підстав для його задоволення не вбачається, позаяк матеріали справи не свідчать про те, що відповідач може перешкоджати реалізації прав позивача та не виконувати рішення суду.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 30 вересня 2017 року.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 30 вересня 2017 року.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо належного розгляду заяви ОСОБА_1 від 10 грудня 2019 року.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) розглянути заяву ОСОБА_1 від 10 грудня 2019 року у відповідності до вимог, встановлених нормами Закону України «Про звернення громадян».

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя А.С. Пекний

кат. 106030000