Справа № П/320/646/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № П/320/646/20 Суддя першої інстанції: Лапій С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області на прийняте за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області (далі - Відповідач, Підгірцівська сільрада) про:

- визнання протиправною відмови Підгірцівської сільради у наданні публічної інформації на запит ОСОБА_2 від 12.12.2019 року;

- зобов`язання Підгірцівської сільради надати публічну інформацію на запит ОСОБА_1 від 12.12.2019 року №735/01-12.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29.04.2020 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що ненадання Відповідачем запитуваної Позивачем інформації є протиправним, а тому, оскільки така інформація не належить до інформації з обмеженим доступом, то Підгірцівська сільрада зобов`язана її надати ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у позовних вимогах відмовити у повному обсязі. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, Підгірцівська сільрада не має доступу до відомостей Державного земельного кадастру, не здійснює державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, а відтак не є розпорядником інформації щодо особи - власника чи користувача земельною ділянкою та щодо документів, на підставі яких таке право зареєстроване, по-друге, без зазначення реквізитів щодо номеру та дати прийнятих рішень Відповідачем не може знайти їх та, відповідно, надати копії останніх. Окремо звертає увагу, що предмет спору у справі №П/320/646/20 та у справі №П/320/403/20 є аналогічним.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 02.09.2020 року, яке було відкладено на 18.11.2020 року у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що, по-перше, запитувана інформація належить до інформації, розпорядником якої є Підгірцівська сільрада в силу ст. 12 Земельного кодексу України та ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», по-друге, посилання Відповідача на відомості генерального плану населеного пункту є безпідставним, оскільки останній такої інформації не містить, у той час як у листі Держгеокадастру від 03.01.2020 року №11/162-20 зазначено, що спірна земельна ділянка взагалі не надана у власність чи постійне користування, по-третє, Відповідач, будучи обізнаним про те, що не володіє інформацією про власника земельної ділянки, повинен був на виконання вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» передати такий запит належному розпоряднику, по-четверте, зазначення у запиті змісту щодо запитуваного документа є достатнім для виникнення права на отримання його копії, по-п`яте, предметом розгляду справи №П/320/403/20 є інший запит про надання публічної інформації щодо іншої земельної ділянки.

У додаткових поясненнях Підгірцівська сільрада зазначила, що, по-перше, Відповідач не має доступу до Державного земельного кадастру, а відтак на володіє інформацією про власника земельної ділянки, по-друге, генеральний план населеного пункту відображає інформацію про земельну ділянку, по-третє, до позовної заяви та апеляційної скарги жодних довідок з Держгеокадастру не надавалося, по-четверте, перенаправлення запиту є неможливим через відсутність відомостей про розпорядника запитуваної інформації, по-п`яте, реквізити рішення визначені законодавцем як обов`язкові, по-шосте, предмет спору у справі №П/320/403/20 є аналогічним цій справі.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 12.12.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Підгірцівської сільради із запитом про надання публічної інформації (вх. №735/01-12 від 12.12.2019 року), в якому просив надати інформацію та документи:

- чи належить комусь право власності чи користування позначеної в графічних матеріалах (додаток №1) земельної ділянки?

- копії документів, які підтверджують право власності або користування на позначену в графічних матеріалах (додаток №1) земельну ділянку;

- чи надавався дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, позначеної в графічних матеріалах (додаток №1)?

- копію рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, позначеної в графічних матеріалах (додаток №1) (а.с. 6).

До запиту було додано графічний матеріал, на якому зазначено бажане місце розташування земельної ділянки - кадастровий №:13:006:0023 (а.с. 7).

Листом від 23.12.2019 року №86/01-14 Підгірцівська сільрада повідомила ОСОБА_1 , що зазначена на графічному матеріалі земельна ділянка є сформованою і відведеною, тобто перебуває у чиємусь користуванні. Щодо надання копій документів, які підтверджують право власності або користування земельної ділянки, то Відповідач зазначив, що не є розпорядником зазначеної інформації, а тому не може надати запитувані документи. Крім того, у листі вказано на те, що відомості про особу - власника чи землекористувача не можуть бути надані з огляду на приписи Закону України «Про захист персональних даних». Окремо зауважено, що для надання інформації про рішення Підгірцівської сільради необхідно зазначити їх дату й номер (а.с. 8-10).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 1, 3, 4, 5, 6, 11, 20 Закону України «Про інформацію», ст. ст. 1, 5, 6, 7, 8, 9, 12, 13, 19, 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, адже доказів надання відповіді у повному обсязі на направлений запит матеріали справи не містять.

З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Приписи ч. 1 ст. 10 Закону визначають, що кожна особа має право: 1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; 2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; 3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону; 4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; 5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.

Частиною 3 вказаної статті Закону закріплено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Положення ст. 12 Закону визначають, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону передбачено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Зі змісту п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону випливає, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Системний аналіз наведених норм у своєму взаємозв`язку свідчить, що обов`язковою умовою для реалізації такої гарантії є наявність у розпорядника такої інформації.

Як було встановлено раніше, у запиті Позивача від 12.12.2019 року міститься вимога щодо отримання інформації про особу, якій належить право власності/користування на земельну ділянку, та отримання копій документів, які підтверджують відповідне право (пункти 1-2 запиту).

Судовою колегією враховується, що в силу приписів п.п. «а» і «б» ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень Підгірцівської сільради належить розпорядження землями територіальної громади.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне підкреслити, що у своєму запиті ОСОБА_2 просить надати інформацію про власника земельної ділянки, а не про особу, якій земельна ділянка передавалась із земель Підгірцівської сільської ради.

У свою чергу, на момент виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за правилами якого за результатами розгляду заяви у сфері державної реєстрації прав особа отримує рішення державного реєстратора, витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав, які підтверджують право власності.

У період до 01.01.2013 року право власності на земельну ділянку посвідчувалось державним актом, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки або свідоцтвом про право на спадщину.

Разом з тим, орган місцевого самоврядування не наділений повноваженнями щодо оформлення та надання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку. Нормативні приписи, які б наділяли Відповідача повноваженнями щодо збору або накопичення інформації про актуальних власників земельних ділянок, які розташовані на території відповідної територіальної громади, відсутні.

Таким чином, як вірно зазначив Апелянт, запитувана Позивачем інформація, як і копії відповідних документів, у Відповідача відсутні.

У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.

Отже, як вірно зауважив ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу, за результатами отримання запиту Позивача, Відповідач, встановивши, що не є розпорядником такої інформації, зобов`язаний був направити його належному розпоряднику. При цьому, посилаючись на те, що в силу Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості щодо розподілу земель між власниками і користувачами можуть надаватися у порядку, встановленому Законом України «Про адміністративні послуги», або уповноваженими посадовими особами органів місцевого самоврядування, які серед працівників Підгірцівської сільради відсутні, Апелянт залишив поза увагою, що такий запит в частині його першого і другого пунктів в силу ч. 3 ст. 26 Закону Відповідач повинен був направити до відповідного територіального органу Держгеокадастру України згідно ст. 9 Закону України «Про державний земельний кадастр».

Викладене, у свою чергу, свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції про наявність у Підгірцівської сільради обов`язку із надання публічної інформації на пункти 1-2 запиту ОСОБА_1 від 12.12.2019 року, оскільки Відповідач не належить до розпорядників такої інформації.

Пунктом 1 частини 1 статті 22 Закону передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках - розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що відмова Відповідача у наданні відповіді на запит Позивача про надання публічної інформації в частині зазначення особи, якій належить земельна ділянка (п. 1), та надання документів, що підтверджують вказані відомості (п. 2), відповідає приписам п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону, адже Підгірцівська сільрада не є розпорядником відповідної інформації.

Посилання Позивача у відзиві на апеляційну скаргу на те, що невиконання Підгірцівською сільрадою передбаченого ч. 3 ст. 26 Закону обов`язку з направлення запиту належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача, свідчить, що останньою допущено протиправну відмову у наданні публічної інформації на пункти 1-2 запиту ОСОБА_1 , судом апеляційної інстанції відхиляються з огляду на те, що відповідні доводи не були визначені підставами позову. Відтак, в силу ч. 5 ст. 308 КАС України, не можуть розглядатися судом апеляційної інстанції.

Щодо твердження Апелянта про те, що йому не відомо про зміст довідки відділу в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 03.01.2020 року №11/162-20 (а.с. 31), судова колегія оцінює його критично, оскільки її копія направлялася Позивачем на адресу Відповідача разом із відповіддю на відзив 06.03.2020 року (а.с. 35).

У той же час, викладені у довідці відомості про те, що земельна ділянка площею 0,218 га не надана у власність або постійне користування, не спростовують зроблені вище висновки суду апеляційної інстанції про те, що Підгірцівська сільрада не є розпорядником запитуваної інформації, позаяк остання стосувалася земельної ділянки площею 0,1954 га із кадастровим номером :13:006:0023.

Окремо судова колегія вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Вимоги до запиту про надання публічної інформації регламентовані положеннями ст. 19 Закону.

Так, у п. 2 ч. 5 ст. 19 Закону прямо передбачено, що запит на інформацію має містити, зокрема, загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо.

Отже, всупереч доводів Апелянта, законодавець передбачив ряд альтернативних можливостей повідомлення запитувачем інформації її опису та виду, зокрема, шляхом зазначення або назви та/або реквізитів і/чи змісту документа, щодо якого зроблено запит.

Таким чином, на переконання судової колегії, зазначення ОСОБА_1 у пунктах 3-4 запиту від 12.12.2019 року прохання повідомити, чи надавався дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, про яку зазначено у графічному матеріалі (а.с. 7), а також надати копію такого рішення, містить достатню кількість передбачених Законом відомостей, необхідних для ідентифікації інформацію, про отримання якої просить запитувач. Колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що законодавець у п. 2 ч. 5 ст. 19 Закону вжив застереження «якщо запитувачу це відомо», що свідчить про можливість необізнаності особи про назву, зміст чи реквізити запитуваного документа та, відповідно, відсутність у неї обов`язку зазначити таку інформацію. До того ж, формулювання пункті 3 запиту від 12.12.2019 року у вигляді питання надати інформацію, чи надавався дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, свідчить, що ОСОБА_1 взагалі не відомо, чи існує документ, копію якого останній просить у пункті 4 запиту від 12.12.2019 року. Викладене, у свою чергу, виключає необхідність зазначення запитувачем реквізитів документа.

Аналогічна позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.04.2018 року у справі №815/2232/16.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку, що оскільки Підгірцівська сільрада не заперечує, що є розпорядником запитуваної ОСОБА_1 у п. п. 3-4 запиту інформації, однак відмовила в її наданні лише з підстав невідповідності запиту вимогам п. 3 ч. 5 ст. 19 Закону, що було вище визнано необґрунтованим, то наявні правові підстав для визнання протиправною відмови Відповідача у наданні публічної інформації на пункти 3-4 запиту Позивача від 12.12.2019 року та зобов`язання Підгірцівської сільради надати публічну інформацію на пункти 3-4 запиту ОСОБА_1 від 12.12.2019 року.

Посилання Апелянта на те, що у провадженні суду перебуває справа №П/320/403/20, що є аналогічною справі №П/320/646/20, а відтак має своїм наслідком необхідність відмови у відкритті провадження у справі в силу п. 4 ч. 1 ст. 170 КАС України, судова колегія оцінює критично, оскільки предметом розгляду справи №П/320/646/20 є ненадання відповіді на запит від 12.12.2019 року з вх. №735/01-12, у той час як у справі №П/320/403/20 розглядається питання правомірності дій Відповідача щодо ненадання відповіді на запит від 12.12.2019 року №736/01-12. При цьому надання Підгірською сільрадою на вказані запити відповіді одним листом від 23.12.2019 року №86/01-14 не свідчить про тотожність згаданих вище справ.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище відсутність у Відповідача правового статусу розпорядника інформації про власника земельної ділянки, що запитував Позивача у п. п. 1-2 свого запиту, судова колегія приходить до висновку про передчасність твердження Київського окружного адміністративного суду про обґрунтованість позовних вимог у повному обсязі, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з Підгірцівської сільради на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, в сумі 420,40 грн. за подання позовної заяви пропорційно до задоволених позовних вимог (50 %).

Щодо заявленого Відповідачем клопотання про стягнення з Позивача витрат, пов`язаних із сплатою судового збору, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне в його задоволенні відмовити, оскільки в силу вже згаданої ч. 3 ст. 139 КАС України до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на сплату судового збору розподілу не підлягають.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 року у справі № 569/17904/17.

Судова колегія вважає за необхідне зауважити, що обов`язковою умовою для врахування судом таких доказів є їх подання до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що представником ОСОБА_1 до початку судових дебатів було подано клопотання щодо вирішення питання про розподіл судових витрат після ухвалення рішення (а.с. 1-3, 30).

Матеріали справи включають у себе: копію договору про надання правової допомоги від 13.01.2020 року №13/012 (а.с. 11-12), у п. 1.1 якого зафіксовано зв`язок із вказаною справою та у розд. 4 якого зафіксовані ціни на адвокатські послуги і порядок їх оплати, зокрема, складання позовної заяви - 3 000,00 грн., складання відповіді на відзив на позовну заяву 1 500,00 грн. При цьому, згідно наявних у матеріалах справи квитанцій від 27.01.2020 року №0.0..1 та від 27.02.2020 року №0.0.1 вбачається, що оплату за договором про надання правничої допомоги у розмірі 4 500,00 грн. було проведено ОСОБА_1 у повному обсязі (а.с. 4, 32).

Судова колегія, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 19.09.2019 року у справі № 810/2760/17, вважає за необхідне звернути увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Як вбачається з матеріалів справи, розмір понесених ОСОБА_1 витрат в сумі 4 500,00 грн. підтверджується належними та допустимими в розумінні КАС України доказами. Крім того, такий розмір є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг, а також ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги положення вже згаданої вище ч. 3 ст. 139 КАС України, судова колегія приходить до висновку, що стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Підгірцівської сільради на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на правову допомогу у розмірі 2 250,00 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 134, 139, 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області у наданні публічної інформації на пункти 3 і 4 запиту ОСОБА_1 від 12 грудня 2019 року.

Зобов`язати Підгірцівську сільську раду Обухівського району Київської області (08710, Київська обл., Обухівський р-н., с. Підгірці, вул.. Васильківська, 39, ) надати публічну інформацію на пункти 3 і 4 запиту ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від 12 грудня 2019 року, зареєстрованого за вхідним номером 735/01-12.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Підгірцівської сільської ради Обухівського району Київської області (08710, Київська обл., Обухівський р-н., с. Підгірці, вул.. Васильківська, 39, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок, та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 250 (дві тисячі двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 18» листопада 2020 року.