Справа № 640/21378/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на прийняте у відкритому судовому засіданні рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом Міністерства оборони України до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А:
У вересні 2020 року Міністерство оборони України (далі Позивач, Міноборони України) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі Відповідач, Департамент ДВС) про визнання протиправною та скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС, винесеної в рамках виконавчого провадження ВП №54441728 від 19.08.2020 року про накладення штрафу на Міноборони України у розмірі 10 200,00 грн..

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Міноборони України без поважних причин не було виконано рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 30.07.2017 року у справі №642/917/17 про зобов`язання Міноборони України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, а відтак оскаржувана постанова про накладення штрафу є правомірною.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Свої доводи обґрунтовує тим, що судом не було враховано, що у резолютивній частині рішення суду не було зобов`язано Міноборони України прийняти рішення саме про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оскільки зазначено, що таке рішення має бути прийнято із дотриманням вимог чинного законодавства, а відтак прийняття рішення про відмову в її призначенні свідчить про повне фактичне виконання судового рішення. Крім того, зауважує, що на адресу Відповідача направлявся лист про перешкоджання ОСОБА_1 виконання судового рішення, а саме непроходження останнім МСЕК для визначення відсотку втрати працездатності, що було залишено поза увагою суду та державного виконавця.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18.11.2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Департамент ДВС просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, зобов`язано Міноборони України саме призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, то вимоги Позивача про необхідність надання особою додаткових документів після ухвалення судом рішення є безпідставними, а відтак постанова про накладення штрафу обґрунтованою.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, що постановою Ленінського районного суду міста Харкова від 30.03.2017 року у справі №642/917/17, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08.06.2017 року та постановою Верховного Суду від 09.11.2018 року, було частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України:

- визнано протиправною відмову Міністерства оборони України в призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- скасовано рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі(смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оформлене пунктом 35 протоколу № 3 від 13.01.2017 року;

- зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у відповідності з Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року у зв`язку з встановленням йому третьої групи інвалідності, та надіслати вказане рішення ІНФОРМАЦІЯ_2 для видання наказу про виплату такої допомоги ОСОБА_1 ;

- зобов`язано Харківський обласний військовий комісаріат після надходження рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги здійснити виплату вказаної допомоги.

04.07.2017 року видано виконавчий лист у справі №642/917/17 (а.с. 48).

Старшим державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Кошкером І.А. 04.08.2017 року прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №54441728 (а.с. 51) на виконання указаного виконавчого листа.

Пунктом 2 даної постанови Міноборони України повідомлено про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів.

11.07.2017 року Департаментом фінансів Міноборони України направлено на адресу Департаменту ДВС лист №248/3/6/2451, в якому повідомлено, що оскільки ОСОБА_1 не подав довідку про відсоток втрати працездатності, то визначити розмір одноразової грошової допомоги неможливо як і неможливо у зв`язку з цим виконати рішення суду (а.с. 53).

Крім того, Департаментом фінансів Міноборони України направлено Департаменту ДВС лист від 18.08.2017 року №3/6/2875 із проханням витребувати від ОСОБА_1 довідку МСЕК про встановлення відсотка втрати працездатності (а.с. 54). Аналогічний лист направлявся Позивачем на адресу Відповідача 23.03.2018 року (а.с. 57).

06.09.2018 року Юридичним департаментом Міноборони України направлено на адресу Департаменту ДВС заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі судового рішення та винесення відповідної постанови (а.с. 62). До вказаної заяви було додано копію витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 31.08.2018 року №89 (а.с. 70). В указаному протоколі зафіксовано, що ОСОБА_1 було встановлено інвалідність понад тримісячний термін з моменту звільнення з військової служби, а також заявником не надано довідку органів МСЕК про встановлення відсотка втрати працездатності.

25.09.2019 року старшим державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Валявським О.А. складено акт державного виконавця, в якому зафіксовано, що станом на 25.09.2019 року боржником не повідомлено про прийняте рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги; таким чином рішення суду не виконано (а.с. 72).

Крім того, старшим державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Валявським О.А. 25.09.2019 року прийнято постанову, якою відповідно до ст. ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» на Міноборони України накладено штраф в сумі 5 100,00 грн. за невиконання рішення суду без поважних причин (а.с. 74).

Також, 19.05.2020 року ВПВР Департаменту ДВС складено вимогу №54441728/2 (20.1) про повідомлення у семиденний строк про виконання рішення суду із наданням підтверджуючих документів про сплату (а.с. 76).

19.08.2020 року старшим державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Магдою С.Г. прийнято постанову, якою відповідно до ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» на Міноборони України накладено штраф в сумі 10 200,00 грн. за повторне невиконання рішення суду без поважних причин (а.с. 81).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 11, 3, 18, 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки прийняття рішення про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги не можна вважати виконанням судового рішення, яке набрало законної сили.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення регламентовано положеннями ст. 63 Закону, згідно ч. 1 якої за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 63 Закону у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

У статті 75 Закону закріплено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передумовою для накладення на боржника штрафу за невиконання без поважних причин в установлений виконавцем строку рішення, що зобов`язує боржника вчинити дії, є встановлення виконавцем за наслідками перевірки, що проводиться наступного дня після спливу десятиденного терміну з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження, факту невиконання такого рішення без поважних причин, або після спливу встановленого у вимозі державного виконавця строку.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції та було встановлено раніше, Міноборони України, попри зобов`язальну частину рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 30.03.2017 року у справі №642/917/17, було відмовлено у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності з тих підстав, що інвалідність останньому встановлена понад тримісячний строк з моменту звільнення з військової служби та ним не надано довідку МСЕК щодо відсотка втрати працездатності. Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили та містить прямі приписи зобов`язального характеру, суб`єктом владних повноважень виконано не було.

Твердження Апелянта про те, що у судовому рішенні не міститься чіткого зобов`язального припису прийняти саме рішення про призначення одноразової грошової допомоги, а надано можливість суб`єкту владних повноважень самостійно вирішувати дане питання за правилами ч. 1 п. 6 Порядку №975, судовою колегією оцінюється критично.

Так, по-перше, у резолютивній частині постанови Ленінського районного суду міста Харкова від 30.03.2017 року у справі №642/917/17 імперативно вказано на те, що Міноборони України повинно прийняти рішення саме про призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , по-друге, вказівка у резолютивній частині рішення суду на Порядок №975 вказує лише на нормативне регулювання способу прийняття такого рішення, по-третє, Міноборони України як боржник у виконавчому провадженні та сторона у справі №642/917/17 не було позбавлене права звернутися до суду із заявою про роз`яснення судового рішення (ст. 254 КАС України) або із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення (ст. 378 КАС України), по-четверте, наведене у витягу з протоколу від 31.08.2018 року №89 обґрунтування жодним чином не звільняє Міноборони України від обов`язку виконати судове рішення.

Крім іншого, Окружний адміністративний суд міста Києва обґрунтовано підкреслив, що постановою Ленінського районного суду міста Харкова від 17.11.2017 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.01.2018 року, задоволено заяву представника ОСОБА_1 , подану до суду в порядку ст. 267 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15.12.2017 року), та:

- визнано протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо невиконання постанови Ленінського районного суду міста Харкова від 30.03.2017 року у справі № 642/917/17;

- визнано протиправними дії Міністерства оборони України, що полягають у зобов`язанні після набрання чинності постановою Ленінського районного суду міста Харкова від 30.03.2017 року у справі №642/917/17 надавати додатковий документ довідку про відсоток втрати працездатності;

- зобов`язано Міністерство оборони України невідкладно виконати постанову Ленінського районного суду міста Харкова від 30.03.2017 року у справі №642/917/17 у точній відповідності з її резолютивною частиною;

- зобов`язано Міністерство оборони України протягом 15 днів з дня набрання чинності постановою суду надати звіт про її виконання.

Також, ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 01.04.2019 року частково задоволено заяву представника Терещенка О.В. про розгляд звіту про виконання судового рішення та накладення штрафу на Міністра оборони України:

- за наслідком розгляду звіту про виконання постанови Ленінського районного суду міста Харкова від 30.03.2017 року у справі №642/917/17 зобов`язано відповідача Міністерство оборони України невідкладно виконати постанову Ленінського районного суду міста Харкова від 30.03.2017 року у справі №642/917/17 у точній відповідності з її резолютивною частиною;

- зобов`язано Міністерство оборони України протягом 30 днів з дня набрання чинності ухвалою суду надати звіт про її виконання.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019 року у справі №642/917/17 ухвалу Ленінського районного суду міста Харкова від 01.04.2019 року залишено без змін.

Відтак, доводи Апелянта про те, що повне фактичне виконання судового рішення здійснено 31.03.2018 року, є помилковими та спростовуються наведеними вище обставинами.

У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Крім того, колегія суддів зауважує, що з аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

З урахуванням наведеного судова колегія погоджується з твердженням суду першої інстанції, що посилання Міноборони України на повне фактичне виконання рішення суду шляхом прийняття рішення, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням ІІІ групи інвалідності, не може свідчити про, по-перше, виконання судового рішення, по-друге, відсутність підстав для визнання дій Позивача такими, що свідчать про невиконання судового рішення без поважних причин.

Відтак, з огляду на статус Міноборони України як суб`єкта владних повноважень по відношенні до ОСОБА_1 як громадянина України, який за наслідками судового захисту вправі очікувати на своєчасне та у повному обсязі поновлення порушених прав з боку державних органів, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками Окружного адміністративного суду міста Києва про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваної постанови.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 287, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено «18» листопада 2020 року.