Справа № 600/1444/20-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2020-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 р. м. Чернівці Справа № 600/1444/20-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії.
Позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 13 вересня 2019 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 13 вересня 2019 року.
Позов обґрунтовано тим, що відповідачем відмовлено позивачу у здійсненні нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 13 вересня 2019 року, що, на його думку, є протиправним, оскільки чинне законодавство передбачає індексацію грошового забезпечення, а тому органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в індексації, доки відповідні положення є чинними.
Ухвалою суду від 16 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше; встановлено строк для подання заяв по суті справи.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що за періоди з січня 2016 року по лютого 2018 року виплата індексації грошового забезпечення військовослужбовцям була призупинена на підставі рішень та вказівок директора Департаменту фінансів у зв`язку з відсутністю у Міноборони можливості виплати індексації грошового забезпечення в межах наявного фінансового ресурсу. Індексація грошового забезпечення з березня 2018 року по 13 вересня 2019 року (день виключення зі списків особового складу частини) виплачена позивачу в повному обсязі згідно розрахунку суми індексації грошового забезпечення. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з відсутністю правових підстав.
Позивачем подано до суду відповідь на відзив, відповідно до змісту якої він вважає, що нарахована та виплачена відповідачем індексація за період з березня 2018 року по 13 вересня 2019 року обчислювалась неправильно. Посилаючись на положення постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», позивач вважає, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, тобто індекс споживчих цін за попередній місяць повинен множитись на індекс споживчих цін за поточний місяць. Відповідач у своєму розрахунку індексації грошового забезпечення брав показник за кожний місяць окремо та визначав розмір суми індексації за кожен місяць окремо, хоча повинен був обчислювати коефіцієнт індексації шляхом множення попереднього показника на поточний. З урахуванням наведеного позивач вважає, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення саме за період з 01 січня 2016 року по 13 вересня 2019 року.
Відповідач надав до суду заперечення, в яких зазначив про відсутність протиправних дій по відношенню до позивача. Розрахунок індексації грошового забезпечення позивача за період з березня 2018 року по 13 вересня 2019 року зроблений вірно.
Ухвалою суду від 06 жовтня 2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії відмовлено.
Ухвалою суду від 06 жовтня 2020 року в задоволенні заяви відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії відмовлено.
Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши повідомлені обставини, які є достатніми для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, суд дійшов висновку про те, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 13 квітня 2005 року (наказ №80) позивач був зарахований до списків військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_2 .
Згідно з пунктом 2 витягу із наказу Міністерства оборони України старшина військової служби за контрактом ОСОБА_1 , відповідальний виконавець інформаційно-аналітичної групи, звільнений наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 27 серпня 2019 року №12-РС у запас за підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з правом носіння військової форми, вважається, що справи здав і направлений для зарахування на військовий облік до Чернівецького МВК, Чернівецької області.
З 13 вересня 2019 року ОСОБА_1 виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
06 серпня 2020 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою, в якій просив надати інформацію щодо виплати (або не виплати) нарахування (не нарахування) йому відповідно до норм законів індексації грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по день виключення його зі списів особового складу військової частини НОМЕР_1 , а у разі невиплати індексації грошового забезпечення нарахувати та виплатити.
Листом військової частини НОМЕР_3 від 28 січня 2020 року №70 позивача повідомлено про таке.
Відповідно до положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Бюджетного кодексу України, Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі - Порядок), у листах Міністерства соціальної політики від 16 липня 2015 року №10685/0/14-15/10, від 09 червня 2016 року №252/10/136-16, від 08 серпня 2017 року №13700/з чітко визначено, що проведення індексації доходів населення, у тому числі грошового забезпечення, здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Вказано, що виплата сум індексації грошового забезпечення має здійснюватися у межах коштів установ та організацій, передбачених на ці цілі.
Зазначено також і про те, що за період січень 2016 - лютий 2018 роки виплата індексації грошового забезпечення військовослужбовцям була призупинена на підставі рішень та вказівок директора Департаменту фінансів у зв`язку з відсутністю у Міноборони можливості виплати індексації грошового забезпечення в межах наявного фінансового ресурсу.
Крім цього, телеграмою директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 26 березня 2018 року №248/1485 надано роз`яснення та вказівку, що згідно пункту 5 Порядку визначено, що у місяці в якому відбувається підвищення посадових окладів, значення індексу споживчих цін приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення посадових окладів.
Таким чином, директор Департаменту фінансів Міністерства оборони зазначеною вище телеграмою встановив, що обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації грошового забезпечення необхідно здійснювати з квітня 2018 року.
Також у листі зазначено, що відповідно до листа Директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 11 квітня 2019 року №248/2839 «Щодо індексації грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України» індексація грошових доходів населення здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, з урахуванням якого величина індексу споживчих цін за попередні місяці (наростаючим підсумком) перевищила поріг індексації - 103%. Тобто індекс споживчих цін, обчислений наростаючим підсумком з квітня 2018 року по жовтень 2018 року (який опубліковано в листопаді 2018 року), перевищив поріг індексації і становив 103,7 % (100,8 % * 100,0 % * 100,0 % * 99,3 % * 100,0 % *101,9 % * 101,7 %), або 1,037.
У зв`язку з цим у грудні 2018 року для індексації грошового забезпечення застосовується індекс 3,7% (103,7% - 100%) Отже, суми індексації грошового забезпечення військовослужбовців, яким грошове забезпечення нараховане за повний місяць, почали нараховувати та виплачувати у грудні 2018 року - 71 грн 08 коп., (1921*3,7% (103,7%- 100%)).
Відтак, позивачу нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення починаючи з 01 березня 2018 року по день (13 вересня 2019 року) виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 згідно розрахунку суми індексації грошового забезпечення, копія якого додається (квітень - 0, травень - 0, червень - 0, липень - 0, серпень - 0, вересень - 0, жовтень - 0, листопад - 0, грудень - 71,08, січень 2019 року - 71,08, лютий 2019 року - 71,08, березень 2019 року - 134,47, квітень 2019 року - 134,47, травень 2019 року - 134,47, червень 2019 року - 134,47, липень 2019 року - 206,72, серпень 2019 року - 206,72, вересень 2019 року - 89,58).
З урахуванням наведеного відповідач зазначив, що індексація грошового забезпечення з березня 2018 року по 13 вересня 2019 року (день виключення позивача зі списків особового складу частини) виплачена в повному обсязі, згідно розрахунку суми індексації грошового забезпечення.
За таких обставин ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з цим позовом.
Вирішуючи спір, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі Закон №2011-ХІІ) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Згідно з абзацом другим частини третьої Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» 05 жовтня 2000 року №2017-ІІІ передбачено, що з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян законами України встановлюються державні гарантії щодо, зокрема, індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Законом, що визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України, є Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі Закон №1282-XII).
Відповідно до статті 1 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Частиною першою статті 2 Закону №1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Згідно з частиною першою статті 4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (частина друга статті 5 Закону України №1282-ХІІ).
Відповідно до частини шостої статті 5 Закону №1281-ХІІ проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078).
Згідно з пунктом 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Відповідно підпункту 2 пункту 6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Беручи до уваги наведені норми суд приходить до висновку, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому відповідно до вимог чинного законодавства України проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, що здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Положеннями Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Поряд з цим, вказаними нормативно-правовими актами виплата індексації не ставиться у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.
Отже, за відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців, наявні підстави для нарахування індексації грошового забезпечення у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку, а саме відповідно до Порядку №1078.
Згідно з матеріалами справи єдиною підставою для невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, за період з січня 2016 року по лютий 2018 року стала відсутність у Міністерства оборони України можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям у межах наявного фінансового ресурсу.
Однак указане суд вважає необґрунтованим, оскільки відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для непроведення індексації грошового забезпечення. Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого він фінансується, кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.
Зазначене підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України».
Положення статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначають, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.
Пунктом 23 рішення у вказаній справі Європейського суду з прав людини вказано, що Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Лелас проти Хорватії (Lelas v.Croatia), п. 74) зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.
Водночас зазначені вище твердження відповідача порушують гарантоване статтею 1 Першого протоколу Конвенції право мирно володіти своїм майном, з огляду на те, що чинне правове положення передбачає індексацію грошового забезпечення, відтак, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у індексації, доки відповідні положення є чинними.
Суд звертає увагу на те, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Отже, доводи відповідача щодо відсутності фінансового ресурсу не можуть бути підставою для не нарахування індексації заробітної плати та відмови у її виплаті позивачу, а також жодним чином не впливають на наявність чи відсутність у позивача права на її нарахування та виплату.
Крім цього, стосовно посилань відповідача у листі від 13 серпня 2020 року №586 на листи Міністерства соціальної політики України у листі від 16 липня 2015 року №10685/0/14-15/10, від 09 червня 2016 року №252/10/136-16 та від 08 серпня 2017 року №13700/з, вказівок Департаменту фінансів Міністерства оборони України у листі-відповіді від 03 березня 2018 року №248/927 та телеграмі від 26 березня 2018 року №248/1485 (про те, що відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики України механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення та складання довідки за попередні періоди немає) варто зазначити, що відповідач повинен керуватися та діяти відповідно до Закону №1282-XII, який є нормативно-правовим актом, який підлягає застосуванню в спірних відносинах. Натомість вказані роз`яснення не є нормативно-правовими актами, а носять лише рекомендаційний, факультативний характер.
Положеннями ж Закону №1282-ХІІ та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Пунктом 6 Порядку №1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. Тобто, мова йде про фінансові ресурси бюджетів всіх рівнів.
Відтак, суд вважає необґрунтованими твердження відповідача про відсутність коштів для виплати індексації грошового забезпечення як належного доказу неможливості здійснення вказаних виплат.
З огляду на викладене, бездіяльність відповідача, яка полягала у не нарахуванні та невиплаті позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року, є протиправною.
Оскільки право позивача на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року є порушеним, то таке має бути відновленим шляхом визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року та зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.
Таким чином, позов в указаній частині підлягає задоволенню.
Наведені судом висновки узгоджується із правовою позицією Верховного Суду в аналогічних правовідносинах, що висловлена у постановах від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17, від 05 лютого 2020 року у справі №825/565/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №825/1832/17, від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1892/19, які суд враховує при вирішенні даного спору в силу вимог частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Поряд з цим суд вважає безпідставними позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року по 13 вересня 2019 року та про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з березня 2018 року по 13 вересня 2019 року, оскільки, як вбачається зі встановлених судом обставин справи така у вказаний період була нарахована та виплачену позивачу у розмірі 1119,67 грн, що визнавалось останнім у відповіді на відзив.
Отже, за період з березня 2018 року по 13 вересня 2019 року відповідачем не було допущено оскаржуваної у позовній заяві бездіяльності. Тому позов у вказаній частині задоволенню не підлягає.
Щодо незгоди позивача із розміром виплаченої йому за період з березня 2018 року по 13 вересня 2019 року індексації грошового забезпечення та, відповідно, доводів про неправильний її розрахунок, наведених у відповіді на відзив, то вони оцінці не підлягають, оскільки такі дії відповідача не є предметом даного спору.
Так, згідно заявлених у позові позовних вимог ОСОБА_1 оскаржує лише бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 13 вересня 2019 року й, відповідно, просить суд зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 13 вересня 2019 року.
Натомість вимоги про визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення з березня 2018 року по 13 вересня 2019 року з огляду на неправильне, як зазначено у відповіді на відзив, обрахування та, відповідно, про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок і виплату індексації грошового забезпечення за указаний період ОСОБА_1 не заявлялись.
За змістом частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Крім цього, суд звертає увагу на те, що у заяві від 06 серпня 2020 року, після отримання відповіді на яку позивач звернувся до суду з цим позовом, ОСОБА_1 просив лише надати інформацію щодо виплати (або не виплати) нарахування (не нарахування) йому відповідно до норм законів індексації грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по день виключення його зі списів особового складу військової частини НОМЕР_1 , а у разі невиплати індексації грошового забезпечення нарахувати та виплатити.
Отже, згідно наявних у справі матеріалів ОСОБА_1 не звертався до військової частини НОМЕР_1 із заявою про здійснення перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення з березня 2018 року по 13 вересня 2019 року.
З огляду на викладене, твердження та вимоги, викладені у відповіді на відзив щодо неправильного здійснення відповідачем нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення з березня 2018 року по 13 вересня 2019 року є передчасними.
Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно частин першої третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.
У позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу, в обґрунтування якої зазначено, що адвокатом Дубцем М.О. надавались правничі послуги під час розгляду даної справи, у зв`язку з чим ОСОБА_1 понесені витрати на професійну (правову) допомогу в сумі 4130,00 грн.
У відзив на позовну заяві відповідач, заперечуючи щодо задоволення вказаної вимоги позивача, звертав увагу на непропорційність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу до предмета спору. Вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, із складністю справи, яка, на його думку, є нескладною, та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.
Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до частин першої - п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Вирішуючи питання стягнення понесених позивачем витрат на оплату послуг адвоката, суд звертає увагу і на те, що у додатковій постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі №911/2686/18 зазначено, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Крім цього, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» (заява 58442/00) вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем ОСОБА_1 («Клієнт») та його представником адвокатом Дубцем М.О. («Адвокат») 25 серпня 2020 року було укладено Договір про надання правової (правничої) допомоги (далі - Договір), згідно з пунктом 1.1 якого є Адвокат зобов`язується надавати Клієнту правовому допомогу в справі щодо захисту прав та інтересів останнього в судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування з питання індексації грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по день виключення Клієнта із списків особового складу в/ч НОМЕР_1 (далі - Справа).
Відповідно до пункту 1.2 Договору правова допомога полягає в: зборі та правовому аналізі інформації, документів та матеріалів, судової практики, що стосуються Справи; наданні усних та письмових консультацій та роз`яснень щодо правових питань, що стосуються Справи; складанні необхідних для Справи процесуальних документів, скарг, претензій та позовних заяв тощо; виконанні окремих доручень Клієнта, що стосується Справи; представництві Клієнта в судах, органах державної влади, на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності та підпорядкування з питань, що стосуються Справи.
Пунктом 3.2 Договору визначено, що порядок, розмір та строки сплати гонорару визначаються за домовленістю сторін та оформлюються додатком до даного Договору.
Додатком №2 до Договору (Розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які поніс ОСОБА_1 , відповідно до Договору про надання професійної правової (правничої) допомоги від 25 серпня 2020 року та які підлягають сплаті адвокату Дубцю М.О.) визначено витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме на професійну правничу допомогу (в розрахунку 30% від прожиткового мінімуму на одну особу, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» за одну годину роботи Адвоката): 635,40 грн (2118,00 грн х 30%):
- перша зустріч з Клієнтом, обговорення спірного питання, з приводу якого звернувся Клієнт. Ознайомлення з матеріалами, наданими Клієнтом. Опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, вивчення відповідної судової практики: 1 година роботи Адвоката в сумі 1270,80 грн;
- друга зустріч з Клієнтом, узгодження правової позиції: 0,5 годин роботи Адвоката 317,70 грн;
- підготовка, написання та направлення до Чернівецького окружного адміністративного суду позову про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії (щодо індексації грошового забезпечення в період з 01 січня 2016 року по день виключення Клієнта зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 ): 3,5 години роботи Адвоката 2223,90 грн;
- формування копій додатків до позовної заяви для суду та сторін, засвідчення копій: 0,5 години роботи Адвоката 317,70 грн;
- ознайомлення із відзивом на позовну заяву. Написання та направлення до суду відповіді на відзив: 1 година роботи Адвоката 635,40 грн.
На підставі вказаного вище договору адвокатом Дубцем М.О. 09 вересня 2020 року видано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СЕ №1011399 на представництво інтересів ОСОБА_1 в Чернівецькому окружному адміністративному суді.
В подальшому, відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт (Додаток №3 до Договору), складеного 12 жовтня 2020 року, адвокатом Дубцем М.О. та клієнтом ОСОБА_1 , роботи, передбачені Договором від 25 серпня 2020 року, виконані якісно, в повному обсязі та в строк, згідно з умовами Договору. За виконану роботу сплачено вартість наданих послуг в сумі 4130,00 грн.
Згідно з прибутковим касовими ордерами від 12 жовтня 2020 року адвокатом Дубцем М.О. прийнято від ОСОБА_1 на підставі Договору про надання професійної правової (правничої) допомоги від 25 серпня 2020 року на загальну суму 4130,00 грн.
Проаналізувавши зміст Договору про надання правової (правничої) допомоги від 25 серпня 2020 року та додатків до цього, суд вважає, що дії адвоката щодо обговорення з Клієнтом спірного питання, з приводу якого він звернувся, ознайомлення з матеріалами, наданими Клієнтом, опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, а також узгодження правової позиції, які визначені у Додатку №2 до Договору від 25 серпня 2020 року, і є тими логічними та необхідними діями, які передують написанню позовної заяви та фактично входять до процесу підготовки та подання позову до суду, за що в даному випадку позивачем було сплачено адвокату 2223,90 грн. Тобто, названі послуги, за які сплачено 1588,50 грн (1270,80 грн + 317,70 грн), фактично включаються у послуги з підготовки та подання позовної заяви про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії. Відтак, стягненню підлягають витрати лише у розмірі 2223,90 грн.
Стосовно понесення витрат за формування копій додатків до позовної заяви для суду та сторін, засвідчення копій у розмірі 317,70 грн то такі стягненню не підлягають з огляду на те, що на підтвердження сплати адвокатом саме указаних сум за вказані дії не було надано жодних належних доказів.
Щодо витрат, сплачених адвокату за ознайомлення із відзивом на позовну заяву, написання та направлення до суду відповіді на відзив у розмірі 635,40 грн, то варто зазначити, що зміст відповіді на відзив зводиться фактично до незгоди позивача із неправильним, на його думку, нарахуванням та виплатою індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року по 13 вересня 2019 року. Враховуючи наведене, суд вважає, що адвокату не потрібно було вивчати додаткові джерела права та/чи обставини справи. Підготовка відповіді на відзив не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи. Отже, сплата позивачем адвокату коштів у розмірі 635,40 грн за ознайомлення із відзивом на позовну заяву, написання та направлення до суду відповіді на відзив не є співмірною зі складністю даної справи та виконаними адвокатом роботами.
До того ж, неправильне, на думку позивача, обрахування відповідачем виплаченого йому розміру індексації грошового забезпечення за період з березня 2018 року по 13 вересня 2019 року - не є предметом даного спору, про що судом зазначено вище.
Враховуючи викладене та зважаючи на те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із складністю справи (дана справа в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України є нескладною) та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, беручи до уваги, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу не є пропорційним до предмета спору, суд приходить до висновку про обґрунтованість стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи, в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2223,90 грн.
Отже, заява про стягнення судових витрат підлягає частковому задоволенню і стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача підлягає сума 2223,90 грн як витрати на професійну правничу допомогу, що були сплачені ОСОБА_1 за складення адвокатом даної позовної заяви.
Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Згідно наявної у справі квитанції №ПН151238С1 від 07 вересня 2020 року позивачем за даний позов сплачено судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.
Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог в сумі 420,40 грн на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .
Керуючись статтями 9, 72, 73, 74-76, 77, 90, 132, 134, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 01 березня 2018 року.
В задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 420 грн 40 коп. та судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2223 грн 90 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 19листопада 2020 року.

Повне найменування учасників справи: позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ); відповідач - військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ).

Суддя О.П. Лелюк