Справа № 540/1096/20
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 540/1096/20
Головуючий в 1 інстанції: Попов В.Ф.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

представника апелянта/позивача Гончаренка А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційні скарги Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та Гуменної Олександри Володимирівни на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року (суддя Попов В.Ф., м. Херсон, повний текст рішення складений 29 липня 2020 року) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань, Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

20 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань, Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, в якому просила стягнути солідарно з відповідачів середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 184459,80 грн. та моральну шкоду в сумі 20000,00 грн.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 був задоволений частково. Стягнуто з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції на користь позивачки середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 48225,24 грн (сорок вісім тисяч двісті двадцять п`ять грн 24 коп.). Стягнуто з Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 482,25 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань подало апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач зазначає, що у установи, де проходила службу позивачка, відсутня вина щодо несвоєчасної виплати одноразової грошової допомоги. Вказана установа не є належним відповідачем, оскільки Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, АРК та м. Севастополі ще не припинено, як юридична особа, тому момент переходу прав та обов`язків до правонаступника ще не настав. Крім того, апелянт вказує на те, що позивачка пропустила строк звернення до суду із цим позовом.

Позивачка відзив на апеляційну скаргу відповідача не надала, проте, не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням в частині відмови, подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити повністю її адміністративний позов.

В доводах апеляційної скарги позивачка зазначила, що її було звільнено 30.11.2016 р. із Державної кримінально-виконавчої служби України за п. 7 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), вислуга років у календарному обчисленні складала 10 років 05 місяців 11 днів, в день звільнення одноразова грошова допомога, яка передбачена п. 10 Постанови КМУ від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за і контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» не була виплачена. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 11.07.2018 по справі №821/929/18 (набрало чинності 20.12.2018) стягнуто з колонії на користь позивачки 27906 грн 82 коп. одноразової грошової допомоги при звільненні, фактично допомога виплачена 17.01.2019. За період з 01.12.2016 р. по 16.01.2019 (777 календарних днів) позивачка просила стягнути середній заробіток у сумі 184459 грн 80 коп., виходячи з середньоденного грошового забезпечення 237 грн 40 коп. Вважає, що несвоєчасна виплата грошових коштів завдала їй моральної шкоди у вигляді негативних емоцій, які призводили до страждання та приниження та оцінює її у 20000,00 грн.

Південне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань надіслало до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї представника апелянта/позивача Гончаренка А.Ю., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 30.11.2016 ОСОБА_1 звільнилася за власним бажанням із Північної виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Херсонській області за п. 7 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», вислуга років у календарному обчисленні на день звільнення складала 10 років 05 місяців 11 днів, в день звільнення одноразова грошова допомога, яка передбачена п. 10 Постанови КМУ від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за і контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» не була виплачена. Заборгованості по виплаті грошового забезпечення не було.

22.12.2016 р. позивачка звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з вимогами щодо визнання неправомірними дії відповідача щодо невиплати одноразової грошової допомоги в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в Північній виправній колонії (№90) та зобов`язати відповідача виплатити таку допомогу.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду (ХОАС) від 31.03.2017 по справі №821/2092/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2018 відмовлено в задоволенні клопотання позивачки про поновлення пропущених процесуальних строків та відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

У квітні 2018 року позивачка звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року. Постановою ВС від 17.10.2018 відмовлено у задоволенні касаційної скарги на ухвалу суду апеляційної інстанції про відсутність у ОСОБА_1 поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження при зверненні 19.01.2018 з апеляційною скаргою на постанову ХОАС від 31.03.2017.

20.11.2017 ОСОБА_1 звернулася до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 27906 грн. 82 коп. Судом було відкрито провадження у справі №821/1761/17, однак в подальшому ухвалою суду від 11.12.2017 провадження було закрито, оскільки є рішення у справі №821/2092/16, яким було розглянуто питання щодо права позивачки на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, що виключає можливість розгляду даної справи з тих же підстав та між тими ж сторонами.

25.04.2018 Одеським апеляційним адміністративним судом ухвалено постанову, якою ухвалу Херсонського окружного адміністративного суду від 11.12.2017 року скасовано, а справу №821/1761/17 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

При новому розгляді справи рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 11.07.2018 по справі №821/929/18 (набрало чинності 20.12.2018) стягнуто з Державної установи «Північна виправна колонія (№90)» на користь позивачки 27906 грн 82 коп. одноразової грошової допомоги при звільненні. Фактично ця допомога була виплачена 17.01.2019 року.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ДУ «Північна виправна колонія (№90)», в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 232425 грн за період 01.12.2016 р. -16.01.2019 р.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволений частково. Стягнуто з Державної установи «Північна виправна колонія (№ 90)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 37984 грн 76 коп. В решті вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2020 вищевказане рішення скасовано, ухвалено нове, яким адміністративний позов залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки відповідач Державна установа «Північна виправна колонія (№ 90)» не є а ні особою в якій позивач проходила службу та з якої була звільнена зі служи, а ні особою, від якої позивачеві належала до виплати одноразова грошова допомога при звільненні, правові підстави для зобов`язання відповідача виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, відсутні.

Разом з тим, суд звернув увагу, що грошова допомога при звільнені підлягала виплаті ОСОБА_1 не від Державної установи «Північна виправна колонія (№90)», а від Державної кримінально-виконавчої служби України, а також на те, що ОСОБА_1 проходила службу не в державній установі «Північна виправна колонія (№90)», а в Управлінні державної пенітенціарної служби України в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі.

Врахувавши позицію суду апеляційної інстанції, 20.04.2020 року позивачка звернулася до суду з даним позовом з іншим складом відповідачів та просила його задовольнити.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та розглядаючи справу по суті суд першої інстанції виходив з того, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, предметом спору у даній справі є стягнення з відповідачів середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні.

Оскільки спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку, то застосуванню підлягає Кодекс Законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

При цьому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема компенсація працівникам втрат частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці».

Керуючись викладеним, колегія суддів вважає, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, від 19 травня 2020 року по справі №761/35141/17 та постанові Верховного Суду від 12 травня 2020 року по справі №8/568.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що оскільки середній заробіток за час затримки виплат не є складовою заробітної плати, то на позовні вимоги у даній частині розповсюджуються строки позовної давності, передбачені ст. 122 КАС України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, як встановлено матеріалами справи та вже зазначалось вище, 30.11.2016 року ОСОБА_1 звільнилася за власним бажанням із Державної кримінально-виконавчої служби України.

З даним адміністративним позовом позивачка звернулась лише 20 квітня 2020 року, тобто більш ніж через 3,5 роки після звільнення та розрахунку.

Більш того, навіть враховуючи наявність судових спорів між ОСОБА_1 та установою, в якій вона проходила службу щодо права на отримання такої грошової допомоги, та відраховуючи цей строк з 11.07.2018 р. (дати ухвалення судом рішення по справі №821/929/18, яким визнано право позивачки на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні), то все одно позивачкою значно пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

У відповідності до ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PEREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE №116/1997/900/1112).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно ст. ст. 238, 240 КАС України.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених ч. ч. 3, 4 ст. 123 цього Кодексу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи дану справу по суті, дійшов невірного висновку, що строк позовної давності не застосовуються на даний предмет спору.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, колегія суддів, з урахуванням ст. 315 КАС України, вважає, що оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції підлягає скасуванню, а позовна заява ОСОБА_1 - залишенню без розгляду.

Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань - частковому задоволенню.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29 липня 2020 року - скасувати, а позовну заяву ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань, Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні та відшкодування моральної шкоди - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 19 листопада 2020 року.