Справа № 460/6266/20
Суддя: Н.О. Дорошенко
Дата ухвалення: 2020-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 листопада 2020 року м. РівнеСправа №460/6266/20

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Н.О. Дорошенко, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом:

ОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУ ПФУ в Рівненській області, відповідач), у якому просить:

визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії від 25.03.2020;

зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) з 04.03.2020 в період роботи без обмеження її максимальним розміром, виходячи з розміру 90% від суми щомісячного заробітку, з урахуванням довідки Прокуратури Рівненської області про складові заробітної плати з дня звернення, тобто з 04.03.2020, і сплатити заборгованість, що виникне внаслідок такого призначення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.03.2020 позивач звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції від 12.07.2001). Проте, 25.03.2020 ГУ ПФУ в Рівненській області прийнято рішення (у формі листа від 25.03.2020 №4328-4120/Г-02/8-1700/20) про відмову позивачу в призначені пенсії. В обґрунтування такої відмови відповідач зазначив, що з часу набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (з 15.07.2015) немає законних підстав для застосування положень ч.1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ для призначення пенсії за вислугу років. Також, зазначив, що згідно з ч.1 ст.86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі, стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців. Позивач наголошує на тому, що метою призначення пенсії за вислугу років є забезпечення потрібних умов життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, у порівнянні зі ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ (у редакції від 12.07.2011) з 20 років до 24 років 6 місяців. Крім того, зазначила, що вона мала обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи. Відтак, вважає, що рішення ГУ ПФУ у Рівненській області щодо відмови у призначенні їй пенсії за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-XII (у редакції від 12.07.2001) є звуженням її прав на пенсію за вислугу років у розумінні Конституції України.

Ухвалою суду від 01.09.2020 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. У вказаний судом строк позивач допущені недоліки усунув.

Ухвалою суду від 15.10.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Встановлено строк для подання відповідачем відзиву на позовну заяву.

Відповідач подав відзив, у якому заперечив проти заявлених позовних вимог. Зокрема, зазначив, що позивач звернулася до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою щодо призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) з 04.03.2020, яку зареєстровано в органі Пенсійного фонду 06.03.2020. Спірні правовідносини, що виникли регулюються Конституцією України, Законом України "Про прокуратуру" (в редакції, чинній на момент звернення позивача до органу Пенсійного фонду про призначення пенсії), який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. 14.10.2014 Верховна Рада прийняла Закон України "Про прокуратуру" №1697-VII, з набранням чинності яким втратив чинність Закон України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-XII, крім положень частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої зазначеної статті 50-1 (зазначені норми не регулюють умови визначення права на пенсійне забезпечення). Водночас, п.5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII передбачено, що, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються, зокрема, відповідно до Закону України "Про прокуратуру". Враховуючи викладене, з часу набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (з 15.07.2015) немає законних підстав для застосування, зокрема, положень ч.1 ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ для призначення пенсії за вислугу років. Крім того, підстав для призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст.86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII згідно з поданими позивачем документами немає через відсутність на день звернення вислуги років не менше 24 років 6 місяців. Водночас відсутні підстави для призначення позивачу пенсії за вислугою років згідно з ч.5 ст.86 Закону №1697-VII, оскільки позивач не досягла віку 55 років і не має страхового стажу 30 років. Вважає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, перевіривши їх дослідженими доказами, оцінивши їх у сукупності на підставі чинного законодавства, суд встановив та врахував таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 01.09.1994 по 30.06.1999 навчалася у Волинському державному університеті імені Лесі Українки, де по закінченню навчання отримала повну вищу освіту за спеціальністю "Правознавство" та здобула кваліфікацію юриста, що підтверджується дипломом спеціаліста від 30.06.1999 серії НОМЕР_1 (а.с.27).

З 22.12.1998 по даний час проходить службу в органах прокуратури, що підтверджується записами трудової книжки від 21.12.1999 серії НОМЕР_2 та довідкою Прокуратури Рівненської області від 28.02.2020 №11-14д (а.с.43-47).

04.03.2020 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), яку зареєстровано в органі Пенсійного фонду 06.03.2020.

Листом ГУ ПФУ в Рівненській області від 25.03.2020 №4328-4120/Г-02/8-1700/20 на звернення ОСОБА_1 повідомлено (а.с.50-52), що з часу набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (з 15.07.2015) немає законних підстав для застосування, зокрема, положень ч.1 ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ для призначення пенсії за вислугу років. Крім того, згідно з ч.1 ст.86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема: з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі, стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців. Водночас, підстави для призначення позивачу пенсії за вислугу років згідно з ч.5 ст.86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII відсутні, оскільки позивач не досягла віку 55 років і не має страхового стажу не менше 30 років та відсутній необхідний стаж роботи на посадах прокурорів не менше 15 років (на дату досягнення 57 років).

Вважаючи таке рішення органу Пенсійного фонду протиправними, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Умови пенсійного забезпечення відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників до 15.07.2015 визначалися Законом України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 №1789-ХІІ (далі - Закон №1789-ХІІ).

Статтею 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001) визначено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

01.04.2015 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 №213-VIII (далі - Закон №213-VIII), яким у п.5 розділу ІІІ "Прикінцевих положень" визначено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, зокрема, "Про прокуратуру".

Вказаний у п.5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону №213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв`язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону №1789-ХІІ щодо права прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються.

Отже, з аналізу п.5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону №213-VIII суд дійшов висновку, що ним скасовані діючі станом на 01.06.2015 норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначались відповідно до конкретного переліку законів, зокрема, і відповідно до Закону №1789-ХІІ.

Разом з тим, 15.07.2015 набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697-VII), відповідно до пп.1 п.3 розділу XII "Прикінцеві положення" якого норми Закону №1789-XII втратили чинність, крім, зокрема, ч.3, 4, 6 та 11 ст.50-1.

Статтею 86 Закону №1697-VII врегульовано питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури, які і були чинними на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.

Про чинність Закону №1697-VII свідчить і внесення до нього змін, зокрема, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 №2148-VІІІ, пп.8 "Прикінцевих та перехідних положень" якого установлено, що норми ст. 86 Закону №1697-VII щодо пенсійного забезпечення діють до дня внесення змін до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Зміни вносились і безпосередньо до ст.86 Закону №1697-VII, зокрема, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 19.12.2017 №2249-VІІ, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІ.

Відтак, питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури України регулюється ст.86 Закону №1697-VІІ, який набув чинності 15.07.2015 та є діючим на даний час.

Таким чином, враховуючи дату звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії (04.03.2020), до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону №1697-VІІ, а не ст.50-1 Закону №1789-ХІІ, як вважає позивач.

Відповідно до ст.86 Закону №1697-VII, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років.

В ході розгляду справи судом встановлено, що станом на день звернення позивача до органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії (04.03.2020), Прокуратурою Рівненської області зараховано ОСОБА_1 вислугу років 21 рік 02 місяці 07 днів (з урахуванням половини строку навчання у вищому навчальному закладі 02 роки 05 місяців), що підтверджується довідкою від 28.02.2020 №11-14д (а.с.47).

Відтак, вислуга років позивача є недостатньою для призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст.86 Закону №1697-VII.

За змістом позовної заяви наявність права на призначення пенсії на підставі положень ст. 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001), позивач пов`язує з тим, що вказана норма права діяла під час її роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону №1697-VII, призвела до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

Суд вважає такі доводи позивача, як на підставу протиправності рішення органу Пенсійного фонду щодо відмови у призначенні їй пенсії, необґрунтованими та безпідставними, з огляду на таке.

Оскільки у період часу роботи в органах прокуратури позивач не мала необхідного стажу роботи для призначення пенсії, то у неї не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону №1789-ХІІ (у вказаній редакції).

Враховуючи те, що позивач не набула такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Така позиція суду узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 17.07.2018 у справі №348/2385/16-а та від 11.06.2020 у справі №265/2627/17, які є обов`язковими для врахування судами в силу вимог ч.5 ст.242 КАС України.

Щодо покликань позивача на те, що вона мала обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи, суд зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні "Великода проти України" (№43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи те, що стаж позивача за вислугу років недостатній для призначення пенсії на підставі ст.86 Закону №1697-VII, а в період дії ст.50-1 Закону №1789-ХІІ позивач не набула права на призначення пенсії за вислугу років, то відповідачем обґрунтовано відмовлено у призначенні пенсії позивачу.

Крім того, в розумінні КАС України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення таким суб`єктом протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які, у даному випадку, відсутні.

З огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає.

Підстави для застосування положень статті 139 КАС України у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (вул. Короленка, 7, м. Рівне, 33028; ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 листопада 2020 року.

Суддя Н.О. Дорошенко