Справа № 420/4505/20
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2020-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4505/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 листопада 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 27 травня 2020 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), в якій позивач просив:

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 4865,14 грн. за період з 15.04.2020 року по 28.04.2020 року;

- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації втрати доходів у розмірі утриманих сум податку на доходи фізичних осіб;

- зобов`язати виплатити на користь позивача грошову компенсацію у розмірі утриманих сум податку на доходи фізичних осіб за квітень 2020 року в сумі 8546,39 грн. відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15 січня 2004 року №44.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 та відповідно до Наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №74 від 15.04.2020 року, позивача звільнено з військової служби у запас та виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 15.04.2020 року.

Однак, позивач зазначив, що відповідачем, всупереч вимог чинного законодавства, не проведено розрахунок в день звільнення та в день підписання наказу про виключення із списків особового складу частини та зняття і всіх видів забезпечення та не нараховано та не виплачено грошову компенсацію втрат доходів у розмірі утриманих податків.

Так, позивач зазначив, що згідно з Виписки ПРИВАТБАНК від 19.05.2020 року, зарахування заробітної плати Військової частини НОМЕР_2 після звільнення, на картковий рахунок відбулося - 28.04.2020 року - 39573,79 грн. зарплата В/Ч- НОМЕР_2 , отже, день фактичного розрахунку - 28.04.2020 року в сумі 39573,79 грн.

Таким чином, позивач вважає, що всупереч приписам чинного законодавства, повного розрахунку з позивачем у день його звільнення з військової служби, а саме 15.04.2020 року проведено не було, а здійснено лише 28.04.2020 року.

Позивач зазначив, що враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити ці норми на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Позивач вважає, що згідно з довідки Військової частини НОМЕР_2 про проходження військової служби, нараховані суми грошового забезпечення та сплачені страхові внески №271 від 24 квітня 2020 року - сума доходу за два місяці, котрі передують місяцю звільнення за лютий 2020 року та березень 2020 року становить 20850,42 грн. Кількість календарних днів у лютому 2020 року та березні 2020 року - 60 днів. Середньоденний дохід складає 347,51 гри. (20850,42 гри. / 60 днів). Кількість днів затримки розрахунку при звільненні - 14 (з 15.04.2020 по 28.04.2020), таким чином середній заробіток позивача за весь період затримки повного розрахунку складає 4865,14 грн. (чотири тисячі вісімсот шістдесят п`ять гривень 14 коп.) (347,51 грн. х 14 днів).

Ухвалою від 28 травня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою від 22 липня 2020 року розгляд справи № 420/4505/20 продовжено за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 16 вересня 2020 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 19 жовтня 2020 року.

До суду 22 вересня 2020 року від позивача надійшла заява про зміну позовних вимог, в якій позивач просив:

- визнати протиправними дії щодо несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні;

- зобов`язати нарахувати та виплатити середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 4865,14 грн. за період з 15.04.2020 року по 28.02.2020 року;

- визнати протиправними дії щодо невиплати різниці між нарахованим грошовим забезпеченням та перерахованим через банківську установу до отримання;

- зобов`язати провести виплату доплати у сумі 8546,39 грн. нарахованого, але не виплаченого грошового зобов`язання.

Ухвалою, занесеною до протоколу підготовчого судового засідання 15 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 10 листопада 2020 року на 15 годину 00 хвилин.

Позивач та його представник на відкрите судове засідання не з`явився, представник позивача повідомлений належним чином та завчасно, про що свідчить розпис представника у розписці. До суду 09 листопада 2020 від представника позивача подано клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Представник відповідача на відкрите судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином та завчасно, про що свідчить поштове повідомлення про вручення судової повістки. Також відповідач відкликався до суду через оголошення на сайті Судова влада.

Представник відповідача жодного разу не прибув на підготовчі засідання, належним чином повідомлений, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повісток.

Відповідач відзив на позов не надав, також не повідомив суд про поважність причини нез`явлення в судове засідання.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З цих підстав, суд постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання від 10 листопада 2020 року, про продовження розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд встановив таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом № НОМЕР_4 (а.с.19).

Відповідно до Витягу із Наказу 28 окремої Механізованої Бригади Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) №44-РС від 15 квітня 2020 року, солдата ОСОБА_1 , водія автомобільного взводу підвозу боєприпасів групи матеріального забезпечення звільнено з військової служби у запас за п.п. «б» (за станом здоров`я - на підставі висновку постанови військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби) (а.с.11).

Згідно з Витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 №74 від 15.04.2020 року, солдата ОСОБА_1 з 15.04.2020 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Суворовського РТЦК та СП міста Одеси (а.с.12).

Матеріалами справи підтверджено, що Військовою частиною НОМЕР_2 видано 24.04.2020 року довідку № 271 про проходження військової служби нараховані суми грошового забезпечення та сплачені страхові внески ОСОБА_1 , відповідно до якої нараховані суми грошового забезпечення, яке враховується при обчисленні пенсії з розшифрування за серпень-грудень 2019 року склало 92393,95 грн, за січень 2020 року квітень 2020 року 79395,81 грн. (а.с.14).

Відповідно до виписки Приватбанк по картковому рахунку ОСОБА_1 станом на 19.05.2020 року, 28.04.2020 року зараховано на рахунок позивача зарплату в/ч НОМЕР_2 у розмірі 39573,79 грн., 14.04.2020 року зараховано зарплату в/ч НОМЕР_2 у розмірі 10268,83 грн. (а.с.13).

Суд встановив, що 21 травня 2020 року позивач звернувся із заявою до командира військової частини НОМЕР_2 , в якій просив надати офіційну відповідь щодо різниці нарахованої та виплаченої суми грошового забезпечення, а саме: згідно з довідки у квітні 2020 року нараховано 48120, 18 грн., а виплачено 39 573, 79 грн. (а.с.17), проте відповіді не отримав.

Проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та встановлені судом факти та обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, яким визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до п. 242 цього Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

На даний час ані Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), ані вищезгаданим Положенням про проходження військової служби чітко не врегульовані питання, пов`язані з виплатою грошового забезпечення або відповідних компенсацій військовослужбовцям у разі затримки проведення з ними повного розрахунку за час служби.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовані спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовані певні спірні правовідносини. Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівниками.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює порядок проходження військової служби, чітко не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату всіх належних сум звільненим військовим, з метою забезпечення принципу рівності прав та недискримінації у трудових відносинах Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними, відтак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби та пов`язані з обов`язком провести виплату усіх належних працівнику коштів при звільненні з роботи ( зі служби).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності, який застосовується у розмірі середнього заробітку, спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена статтею 117 КЗпП України, згідно з якою в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Отже, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним також у постановах від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18, від 30.04.2020 у справі №140/2006/19 та від 20.05.2020 у справі № 816/1640/17.

Так, суд встановив, що позивач був звільнений з 15 квітня 2020 року відповідно до наказу №44-РС від 15 квітня 2020 року (а.с.11), однак заробітну плату позивачу було виплачено 28.04.2020 року, що підтверджено випискою Приватбанк по картковому рахунку ОСОБА_1 станом на 19.05.2020 року, 28.04.2020 року зараховано на рахунок позивача зарплату в/ч НОМЕР_2 у розмірі 39573,79 грн. (а.с.13), тобто тривалість затримки становить 13 днів.

Відповідачем не надано жодного пояснення, чому допущена затримка у виплаті заробітної плати позивачу при його звільненні. Тому, суд доходить висновку, що невиплата належних звільненому позивачу сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу відбулась з вини відповідача.

Таким чином, враховуючи те, що відповідачем несвоєчасно проведено з позивачем остаточний розрахунок грошового забезпечення при звільненні, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправними дій щодо несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні є обґрунтованими та належать задоволенню.

Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Матеріалами справи підтверджено, що військовою частиною НОМЕР_2 видано позивачу 24.04.2020 року довідку № 271 про проходження військової служби нараховані суми грошового забезпечення та сплачені страхові внески, відповідно до якої нараховані суми грошового забезпечення, яке враховується при обчисленні пенсії за останні два місяці роботи березень лютий 2020 року та складає 10425,21 грн. *2= 20850,42 грн., отже середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 становило 20850,42 грн. /60= 347,51.

Як суд встановив затримка у повному розрахунку з позивачем складає 13 днів. Отже, відповідач повинен сплатити середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2020 року по 28.04.2020 року в сумі 4 517, 63 грн. (347, 51 грн.х13 днів затримки).

Тому, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про зобов`язання нарахувати та виплатити середньомісячний заробіток за весь час затримки при звільненні у сумі 4865, 14 грн. за період з 15.04.2020 року 28.04.2020 року є частково обґрунтованими та належать задоволенню частково шляхом зобов`язання нарахувати та виплатити середньомісячний заробіток за весь час затримки при звільненні у сумі 4 517, 63 грн. за період з 16.04.2020 року 28.04.2020 року

Суд доходить висновку, що 15 квітня 2020 року це день виконання обов`язку відповідача щодо здійснення повного розрахунку з позивачем у день звільнення та у цей день відповідачем не допущено затримки у виплаті, а тому у задоволеннні позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Щодо решт позовних вимог про визнання протиправними дії щодо невиплати різниці між нарахованим грошовим забезпеченням та перерахованим через банківську установу для отримання та зобов`язання провести на користь позивача виплату доплати в сумі 8549, 39 грн. нарахованого, але не виплаченого грошового зобов`язання, суд зазначає, що у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, з огляд на таке.

Матеріалами справи підтверджено, що Військовою частиною НОМЕР_2 видано 24.04.2020 року довідку № 271 про проходження військової служби нараховані суми грошового забезпечення та сплачені страхові внески ОСОБА_1 , відповідно до якої нараховані суми грошового забезпечення, яке враховується при обчисленні пенсії з розшифрування за серпень-грудень 2019 року склало 92393,95 грн, за січень 2020 року квітень 2020 року 79395,81 грн. (а.с.14).

Відповідно до виписки Приватбанк по картковому рахунку ОСОБА_1 станом на 19.05.2020 року, 28.04.2020 року зараховано на рахунок позивача зарплату в/ч НОМЕР_2 у розмірі 39573,79 грн. (а.с.13).

Суд встановив, що 21 травня 2020 року позивач звернувся із заявою до командира військової частини НОМЕР_2 , в якій просив надати офіційну відповідь щодо різниці нарахованої та виплаченої суми грошового забезпечення, а саме: згідно з довідки у квітні 2020 року нараховано 48120, 18 грн., а виплачено 39 573, 79 грн. (а.с.17), проте відповіді не отримав.

Оцінюючи надані докази, суд виходить із застосування таких норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, платниками єдиного внеску є: 1) роботодавці: підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами, допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства для таких осіб: військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до п.1, 2 ч. 2 ст. 6 цього Закону, платник єдиного внеску зобов`язаний: 1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; 2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

Таким чином, відповідно до наведених норм матеріального права, на відповідача покладений обов`язок щодо сплати єдиного внеску за позивача.

З довідки від 24.04.2020 року № 271 Військової частини НОМЕР_2 , виданої позивачу вбачається, що вказана довідка про нараховані суми грошового забезпечення та сплачені страхові внески ОСОБА_1 .

Таким чином, суд доходить висновку, що відповідачем правомірно виплачено позивачу грошове забезпечення у розмірі 39 573, 79 грн. з утриманням сплачених страхових внесків за ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем в ході судового розгляду справи не доведено правомірності свої дій та не надано відповідних доказів, а тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, та відсутні докази понесення позивачем інших судових витрат, жодні витрати не належать стягненню з відповідача на користь позивача.

У зв`язку з тим, що судові витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, жодні судові витрати не належать компенсації за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом.

Керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) щодо несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: 67570, Одеська обл., Лиманський район, смт. Чорноморське) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.04.2020 року по 28.04.2020 року в сумі 4517,63 грн. (чотири тисячі п`ятсот сімнадцять гривень 63 копійки).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням п.15.5 п. 15 ч.1 Перехідних положень КАС України, з урахування п. 3 Розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко

.