Справа № 200/6497/20-а
Суддя: Аляб'єв І.Г.
Дата ухвалення: 2020-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2020 р. Справа№200/6497/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Аляб`єва І.Г., розглянувши за правилами загального позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області (пр-т Нахімова, 86, м. Маріуполь, Донецька область, 87517, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області в якому просить:

- визнати бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2016, 2017, 2018 роках перед позивачем протиправною;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2016, 2017, 2018 роках;

- визнати бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій у 2016-2019 роках перед позивачем протиправною;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій у 2016-2019 роках;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2016-2018 роки та невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпусти, як учаснику бойових дій у 2016-2019 роках на день винесення рішення у справі, виходячи з середнього заробітку у розмірі 533,98 грн;

- зобов`язати відповідача внести зміни до наказу від 28.11.2019 року №514 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій у 2016-2019 роках;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати у встановлений судом термін, з моменту набрання рішенням законної сили, звіт про виконання судового рішення;

- справу розглянути за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що йому протиправно відмовлено в нарахуванні та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2016 - 2018 роках та за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки, як учаснику бойових дій, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період з 2016 - 2019 роки та в обґрунтування позовних вимог посилався на приписи ч.10 ст. 93 Закону України «Про Національну поліцію»; ч.1 ст.83 Кодексу законів про працю України; ч.1 ст. 24 Закону України «Про відпустки».

Відповідач надав на адресу суду відзив на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначив, що під час дії особливого періоду, надання додаткових відпусток із збереженням заробітної плати припинено (тобто у позивача не було права на отримання такої відпустки), то вимоги щодо виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку) задоволенню не підлягають. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 13.07.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначене на 28.07.2020.

28.07.2020 розгляд справи відкладено на 25.08.2020.

Ухвалою суду від 25.08.2020 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, розгляд справи відкладено на 22.09.2020.

Ухвалою суду від 22.09.2020 закрито підготовче провадження у справі, розгляд справи по суті призначено на 12.10.2020.

12.10.2020 року розгляд справи відкладено на 19.10. 2020 року 10-00 годин.

У відповідності до вимог частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд здійснює розгляд справи у письмовому провадженні.

Позивач та представник відповідача до судового засідання не з`явилися, про дату, час та місце засідання повідомлені належним чином.

Одночасно з позовними вимогами позивач заявив клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

В матеріалах справи міститься клопотання представника відповідача про розгляд справи без його участі.

Дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_2 , є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 15.07.2017 № .

Позивач, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 17.01.2017, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій.

Наказом Головного управління Національної поліції України в Донецькій області від 07.11.2015 № 82 о/с ОСОБА_1 присвоєно спеціальне звання капітана поліції.

Наказом Головного управління Національної поліції України в Донецькій області від 30.12.2016 № 442 о/с ОСОБА_1 призначено старшим оперуповноваженим сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Краматорського відділу поліції.

Відповідно до довідки Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 10.08.2018 №4743/05/12-2018 підтверджено, що капітан поліції ОСОБА_1 в період з 01.02.2015 до 06.11.2015 та з 07.11.2015 до 30.04.2018 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької області.

Рішенням комісії Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України від 23.12.2016 № 8/І/V114 ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій.

Наказом Головного управління Національної поліції України в Донецькій області від 28.11.2019 № 514 о/с капітана поліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Краматорського відділу поліції звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) з 02.12.2019, того ж дня ОСОБА_1 був ознайомлений із вказаним наказом, про що свідчить копія його особистої розписки.

24.12.2019 позивач звернувся до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області з заявою про здійснення розрахунку за кількість календарних днів невикористаної щорічної та додаткової відпустки.

Листом Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції України в Донецькій області від 10.01.2020 № К-213, К-2/26/03-2020 ОСОБА_1 надана відповідь у якій роз`яснено механізм призначення грошової компенсації за невикористані дні відповідних відпусток, а також зазначено, що останньому направлено довідку про нараховане грошове забезпечення за останні 12 місяців, що передували звільненню та довідки про невикористані дні щорічних відпусток в період з 2016 по 2019 роки, а також щодо кількості діб невикористаної щорічної відпустки як учаснику бойових дій.

Крім цього, в матеріалах справи міститься довідка Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції України в Донецькій області аналогічного змісту від 29.07.2020 № 2739/12/04-2020.

Як вбачається з наявних матеріалів справи позивач неодноразово звертався до Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції України в Донецькій області щодо невідповідності дійсності кількості діб використаної відпустки останнім, що відображено у наказі про його звільнення від 28.11.2019 на які отримав відповідь управління від 10.01.2020 № К-3/12/03-2020, в якій останньому було повідомлено, що зміни до вказаного наказу в частині оголошення ОСОБА_1 невикористаних чергових відпусток за період 2016-2018 роки будуть внесено в найкоротший термін, останнього буде додатково проінформовано та витяг з наказу про звільнення з внесеними змінами буде направлено на його адресу.

Наказом Головного управління Національної поліції України в Донецькій області від 11.01.2020 № 6 о/с внесено зміни до наказу Головного управління Національної поліції України в Донецькій області від 28.11.2019 № 514 о/с в частині оголошення невикористаної відпустки за 2016-2018 роки, витяг з вказаного наказу разом із супровідним листом від 14.01.2020 № К-721/12/01-2020 було направлено ОСОБА_1 ..

Відповідно до довідки, виданої Управлінням кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції України в Донецькій області від 10.01.2020 № 81/12/03-2020 ОСОБА_1 протягом 2017-2019 років додаткові відпустки, як учасник бойових дій не використовував; рапортів щодо надання додаткових відпусток, як учаснику бойових дій останнього залишених без розгляду не має.

Згідно довідки, виданої Управлінням кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції України в Донецькій області від 10.01.2020 № 812/12/03-2020 невикористана частина чергових відпусток ОСОБА_1 складає: за 2016 рік 24 добу; за 2017 рік 1 добу; за 2018 рік 18 діб.

Відповідно довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції України в Донецькій області від 23.07.2020 № 662 середній розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 складає 47,76 грн; розмір грошового забезпечення останнього, відповідно довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції України в Донецькій області від 23.07.2020 № 663 встановлений на день звільнення 805,42 грн.

Згідно довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції України в Донецькій області від 23.07.2020 року № 665 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.12.2018 по 02.12.2019 складає 43 781,89 грн.

Відповідно довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції України в Донецькій області від 23.07.2020 № 664 в грудні 2019 року ОСОБА_1 було нараховано грошове забезпечення в сумі 88,06 грн та одноразову грошову допомогу в сумі 43 693,83 грн, із відрахуванням відповідних податків і зборів 21.12.2019 року ОСОБА_1 на особистий картковий рахунок перераховано 78,09 грн та 43 038,42 грн.

На доказ сплати позивачу відповідних сум управлінням надано суду платіжні доручення від 20.12.2019 № 7488 на суму 24 278 698,99 грн (призначення платежу: грошове утримання військовослужбовцям, у т.ч. компенсація ПДФО за 12.2019 року) та від 19.12.2019 № 7370 на суму 90 300,36 грн (призначення платежу: одноразова грошова допомога при звільненні військовослужбовцям за грудень 2019).

Здійснивши юридичну кваліфікацію спірних відносин, суд виходить з такого.

Щодо позовної вимоги позивача про нарахування та виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2016-2019 роках суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 року №504/96-ВР визначені види відпусток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» від 14.05.2015 року №426-VIII, Закон України «Про відпустки» від 05.11.1996 року №504/96-ВР, який набрав чинності 06.06.2015 року, доповнено статтею 16-2, до якої в подальшому відповідними Законами вносились зміни та яка станом на момент виникнення спірних відносин була викладена в наступній редакції: «Учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.»

Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII передбачено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Частиною 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011) передбачено право військовослужбовців на відпустки. Порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Відповідно до абзаців 2, 3 частини 14 статті 10-1 Закону №2011, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті. У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно з ч. 17 ст. 10-1 Закону №2011, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Частиною 18 статті 10-1 Закону №2011 передбачено, що в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

В силу вимог частини 19 статті 10-1 Закону №2011, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, визначення поняття особливого періоду наведене в Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ та Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991 року № 1932-ХІІ.

У відповідності до статті 1 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" під особливим періодом розуміють період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 ЗУ "Про оборону України" визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" надано визначення мобілізації та демобілізації.

Так, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі, додаткової соціальної відпуски. Однак, вказаним Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI наказу Міністра оборони України від 07.06.2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 року за №745/32197 «Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Верховний Суд у постанові від 07 травня 2020 року у справі № 360/4127/19 зазначив наступне: «колегія суддів звертає увагу на те, що наказом Міністерства внутрішніх справ від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).

Вказаний нормативно-правовий акт визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Так, приписами пункту 8 розділу III Порядку № 260, поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць.

Водночас, положеннями абзаців сьомого та восьмого пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 260, за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Указані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення поліцейського - учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та статтею 12 Закону № 3551-ХІІ.

У даному випадку, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, та зазначає про те, що положення Закону № 3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки».

З наведеної правової позиції Верховного Суду вбачається, що право на відшкодування невикористаної частини додаткової відпустки як учаснику бойових дій не обмежується лише тією відпусткою, що не використана у рік звільнення.

За таких обставин позов у цій частині вимог підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2016-2018 роках суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 92 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Статтею 93 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено обчислення тривалості відпусток поліцейських. Так, поліцейським дозволяється, за бажанням, використовувати відпустку частинами. Чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Грошова компенсація за невикористані відпустки за попередні роки не передбачена, а встановлено правило надання чергової відпустки поліцейському до кінця календарного року.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 31 березня 2020 року у справі № 808/2122/18 та від 2 липня 2020 року в справі № 825/1038/16, тобто, пізніше в часі за наведений судом першої інстанції правовий висновок суду касаційної інстанції.

Виходячи з наведеного позовні вимоги про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2016-2018 роках не підлягають задоволенню.

Оскільки у рік звільнення позивач невикористаної відпустки не мав, у задоволенні відповідної частини вимог належить відмовити.

Щодо позовної вимоги про нарахування та виплату позивачу суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2016-2018 роки та невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпусти, як учаснику бойових дій у 2016-2019 роках на день винесення рішення у справі, виходячи з середнього заробітку у розмірі 533,98 грн суд зазначає наступне.

Великою палатою верховного Суду неодноразово висловлювалась наступне правова позиція: «Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи. Зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України (зокрема у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16).

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, суд, вирішуючи це питання як виключну правову проблему і за можливості відступу від правової позиції ВСУ, зробив такий висновок.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України, така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати працівник.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».

У справі, що розглядається, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування, враховуючи, що питання нарахування виплат, про які йдеться у справі, є спірним, з позивачем при звільненні проведено розрахунок з інших видів грошового забезпечення. Суд також враховує тривалий час затримки розрахунку при звільненні (протягом якого позивач не звертався до суду з відповідним позовом), що, в разі застосування загального порядку обчислення компенсації призведе до значного перевищення розміру компенсації над сумою заборгованих виплат.

За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 000 грн.

Щодо твердження відповідача про порушення строку звернення до суду встановленого приписами ст. 122 КАС України, суд зазначає, що звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати не обмежено будь-яким строком.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача внести зміни до наказу від 28.11.2019 №514 о/с, щодо включення до нього відомостей про невикористані дні додаткових відпусток зі збереженням заробітної плати у 2016-2019 роках, задоволенню не підлягають, оскільки під час розгляду справи, судом встановлено, що Наказом Головного управління Національної поліції України в Донецькій області від 11.01.2020 № 6 о/с внесено зміни до спірного наказу від 28.11.2019 № 514 о/с в частині оголошення невикористаної відпустки за 2016-2018 роки.

Що стосується клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, суд зауважує на таке.

Відповідно до частини 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб`єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб. За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Відповідно п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 139, 242, 246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції України в Донецькій області (пр-т Нахімова, 86, м.Маріуполь, Донецька область, 87517, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції України в Донецькій області (пр-т Нахімова, 86, м.Маріуполь, Донецька область, 87517, ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2019 рік, як учаснику бойових дій.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції України в Донецькій області (пр-т Нахімова, 86, м.Маріуполь, Донецька область, 87517, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2019 років, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення.

Стягнути з Головного управління Національної поліції України в Донецькій області (пр-т Нахімова, 86, м.Маріуполь, Донецька область, 87517, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 295КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення виготовлено і підписано 16 листопада 2020 року.

Суддя І.Г. Аляб`єв