Справа № 460/3525/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 460/3525/20 пров. № А/857/11258/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Омеляновської Л.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Макеєв С.В.;

від відповідача - Усачова А.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 03.08.2020р. про забезпечення позову в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатзахідтранс» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, про визнання протиправними та скасування постанов про проведення позапланової виїзної перевірки та щодо попередження про необхідність усунення порушення ліцензійних умов провадження господарської діяльності з транспортування нафти, нафтопродуктів магістральним трубопроводом (суддя суду І інстанції: Щербаков В.В.; час та місце ухвалення ухвали суду І інстанції: 03.08.2020р. м.Рівне; дата складання повного тексту ухвали суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 03.08.2020р. заяву позивача Товариства з обмеженою відповідальністю /ТзОВ/ «Прикарпатзахідтранс» з питань забезпечення позову задоволено частково; вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг /НКРЕКП/, № 1287 від 09.07.2020р. «Попередження про необхідність усунення ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» порушення Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з транспортування нафти, нафтопродуктів магістральним трубопроводом»; у задоволенні заяви ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» в частині вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії щодо призначення та проведення позапланової виїзної перевірки позивача на предмет перевірки виконання рішень відповідача щодо усунення порушень вимог законодавства, прийнятих за результатами планових або позапланових перевірок, зупинення дії ліцензії позивача, виданої постановою відповідача № 1441 від 27.12.2017р., анулювання ліцензії позивача, виданої постановою відповідача № 1441 від 27.12.2017р., відмовлено (Т.2, а.с.34-40).

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, її оскаржив відповідач НКРЕКП, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, що призвело до невірного вирішення питання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні заяви ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» про забезпечення позову (Т.2, а.с.90-95).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що розглядаючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції вийшов за межі адміністративних правовідносин і прийняв рішення, яким втрутився у дискреційні повноваження державного органу. Всупереч вимогам ст.ст.150, 151 КАС України ухвала суду не відповідає меті застосування такого заходу як забезпечення позову, та прийнята за відсутності підстав, передбачених законом. При цьому, застосований судом спосіб забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення НКРЕКП, яке прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, є неприпустимим і має ознаки втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Вжиті заходи забезпечення не дозволять НКРЕКП виконувати свої контрольні функції по відношенню до позивача; у майбутньому відповідач не зможе вимагати усунення порушень Ліцензійних умов до 10.08.2020р., оскільки дана вимога буде протермінована, при цьому судом зупинено дію постанови № 1287 від 09.07.2020р. без зазначення «до набрання законної сили рішенням суду».

Крім того, висновки суду не підтверджені жодними доказами; підстави вважати, що до вирішення справи по суті захист прав, свобод та інтересів позивача стане неможливим або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль чи витрат, є відсутніми.

Більше того, винесенням спірної ухвали суд надав перевагу корпоративним інтересам над загальнонаціональними, здійснив вплив на систему державного регулювання і контролю у сфері регулювання електроенергетики, створивши загрозу енергетичній безпеці держави.

Мотиви, які наведені в заяві про забезпечення позову, не свідчать про реальний характер загрози правам заявника до ухвалення рішення по суті спору, а також не зумовлюють настання внаслідок невжиття таких заходів обставин, які б переважали пов`язані із цим наслідки, й могли істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Безпідставними слід вважати доводи суду про те, що НКРЕКП обов`язково за наслідками реалізації постанови № 1287 від 09.07.2020р. має зупинити, а потім анулювати ліцензію позивачу, оскільки є відсутніми докази щодо проведення ще однієї перевірки, про наміри відповідача зупинити дію ліцензії позивача, а також із врахуванням позиції самого позивача по цій справі щодо наявності у нього магістрального трубопроводу.

Звідси, позиція суду ґрунтується виключно на припущеннях і не може бути підтверджена будь-якими доказами.

Позивачем ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми діючого законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (Т.2, а.с.187-191).

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача на підтримання поданої скарги, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує із матеріалів справи, 18.05.2020р. позивач ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову НКРЕКП № 892 від 29.04.2020р.; судові витрати, понесені позивачем, стягнути з відповідача (Т.1, а.с.1-6).

16.07.2020р. позивачем скеровано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої позивач остаточно сформулював свої позовні вимоги та просив визнати протиправною та скасувати постанову НКРЕКП № 892 від 29.04.2020р., визнати протиправною та скасувати постанову НКРЕКП № 1287 від 09.07.2020р.; судові витрати, понесені позивачем, стягнути з відповідача (Т.1, а.с.156-162).

31.07.2020р. позивач ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив зупинити дію постанови НКРЕКП № 1287 від 09.07.2020р. до вирішення спору по суті; заборонити НКРЕКП вчиняти дії щодо: призначення та проведення позапланової виїзної перевірки ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» на предмет перевірки виконання рішень відповідача щодо усунення порушень вимог законодавства, прийнятих за результатами планових або позапланових перевірок, зупинення дії ліцензії позивача, виданої постановою відповідача № 1441 від 27.12.2017р., анулювання ліцензії позивача, виданої постановою відповідача № 1441 від 27.12.2017р. (Т.2, а.с.4-9).

Вимоги своєї заяви обґрунтовував тим, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить реальне виконання рішення суду у випадку, якщо його буде постановлено на користь позивача, зробить неможливим ефективний захист порушених прав позивача.

Зокрема, на момент вирішення спору оскаржувана постанова № 1287 від 09.07.2020р. буде реалізована, через що виконати рішення суду буде неможливо. Реалізація постанови № 1287 від 09.07.2020р. відбуватиметься шляхом прийняття НКРЕКП рішення про проведення чергової позапланової перевірки, яка потягне за собою прийняття рішення про зупинення або анулювання ліценції позивача.

Такий висновок витікає із змісту листа Національного антикорупційного бюро України /НАБУ/ № 04-199/8564 від 02.03.2020р. «Щодо порушення ліцензійних умов ТзОВ «Прикарпатзахідтранс»; позиції НКРЕКП, яка була озвучена на відкритому засіданні від 09.07.2020р.

З огляду на викладене, для відновлення порушених прав позивача необхідно буде докласти значних зусиль та витрат (в тому числі, провести відшкодування підприємством значних витрат замовникам транспортування нафтопродуктів).

Звертає увагу на те, що основним видом діяльності підприємства є транспортування нафтопродуктів магістральним нафтопродуктопроводом; на підприємстві працює значна кількість працівників, магістральний трубопровід перебуває під цілодобовою охороною; позивач проводить сплату рентних платежів до державного бюджету. Разом з тим вважає, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до катастрофічних наслідків щодо наведених обставин.

Водночас, будь-яких негативних наслідків для відповідача заходи забезпечення позову не створюють.

Згідно оскаржуваної ухвали мотивами часткового задоволення заяви ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» і вжиття судом заходів забезпечення позову є те, що з огляду на фактичні обставини справи та норми чинного законодавства відповідач до моменту набрання законної сили судовим рішенням по справі, починаючи з 10.08.2020р., за наслідками реалізації оскаржуваної постанови № 1287 від 09.07.2020р. «Попередження про необхідність усунення ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» порушення Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з транспортування нафти, нафтопродуктів магістральним трубопроводом» може прийняти рішення про зупинення дії, а в подальшому про анулювання дії ліцензії позивача на право провадження господарської діяльності з транспортування нафтопродуктів магістральним трубопроводом.

Відповідно до представлених позивачем довідок станом на 08.07.2020р. у нафтопродуктопроводі на транспортуванні обліковується дизельне паливо в кількості 129296,407 тон, митна вартість якого складає грн. 49 коп.; станом на 01.07.2020р. у штаті підприємства працює 561 працівник.

Враховуючи вид діяльності позивача, реалізація постанови № 1287 від 09.07.2020р. може мати наслідком зупинення господарської діяльності підприємства, неможливості завершення транспортування нафтопродуктів та видачі їх контрагентам, скорочення чисельності штату працівників, неналежного забезпечення надійності об`єктів транспортування (зберігання) нафтопродуктів з метою уникнення техногенної катастрофи.

Отже, невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії постанови № 1287 від 09.07.2020р. істотно ускладнить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Водночас, такі заходи є співмірними з позовними вимогами і відповідають принципу адекватності заходу забезпечення позову; вони відповідають предмету позову і не зумовлюють фактичного вирішення спору по суті, а спрямовані лише на збереження існуючого становища позивача до розгляду справи по суті.

Також вжиття судом заходів забезпечення позову жодним чином не вплине на можливість реалізації суб`єктом владних повноважень його функцій після розгляду спору по суті; такі заходи носять тимчасовий характер, не вирішують спір по суті, не є втручанням у діяльність суб`єкта владних повноважень, оскільки можливість вжиття таких прямо передбачена процесуальним законом.

В частині інших вимог заяви про забезпечення позову суд керувався тим, що решта запропонованих позивачем заходів є похідними від такого заходу як зупинення дії постанови № 1287 від 09.07.2020р., їх не можна розцінювати як необхідні, останні виходять за межі пропорційності.

Враховуючи в сукупності обставини справи, колегія суддів приходить до переконливого висновку про підставність та обґрунтованість вжитих заходів забезпечення позову і дотримання судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали вимог ст.150 КАС України.

Наведений висновок обґрунтовується наступним.

Згідно з ч.2 ст.150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Із змісту вимог ч.2 ст.151 КАС України слідує, що заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співрозмірними заявленим позовним вимогам, повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

Системний аналіз ст.150 КАС України дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Відповідно до положень ч.1 ст.151 КАС України позов може бути забезпечено, крім іншого, шляхом: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Згідно роз`яснень, які наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, необхідність вжиття заходів забезпечення позову мотивована тим, що дія спірної постанови відповідача № 1287 від 09.07.2020р. може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів ТзОВ «Прикарпатзахідтранс».

В частині наявності загальних підстав для розгляду питання щодо застосування заходів забезпечення позову колегія суддів враховує наступне.

Матеріалами справи стверджується наявність між сторонами спору щодо правомірності прийняття постанов НКРЕКП № 892 від 29.04.2020р. та № 1287 від 09.07.2020р.

В цілях забезпечення позову позивач ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» звернувся до суду із повторною заявою № ПЗТ-1052/08 від 31.07.2020р., в якій просив вжити заходи забезпечення позову із наведенням відповідних мотивів.

Обмеження заходів забезпечення позову передбачені ч.3 ст.151 КАС України, якою серед таких обмежень визначено зупинення рішення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, щодо встановлення державних регульованих цін (тарифів) на ринку електричної енергії та природного газу, затвердження методик (порядків) їх встановлення (формування, розрахунку).

Отже, в суду першої інстанції були належні процесуальні підстави для розгляду заяви позивача про забезпечення позову, а запропоновані заходи не відносилися до обмежень, які передбачені ч.3 ст.151 КАС України.

Щодо визначення підстави для вжитих заходів забезпечення позову колегія суддів наголошує на такому.

Відповідно до заяви ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» про забезпечення позову останнім чітко визначені підстави для забезпечення позову, які передбачені п.1 ч.2 ст.150 КАС України, а саме: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Водночас, питання очевидності ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (п.2 ч.1 ст.150 КАС України), позивачем ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» не зачіпалося.

Стосовно існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову колегія суддів виходить із аналізу фактичних обставин справи та доказів, які були надані заявником в обґрунтування заявленого клопотання.

Так, згідно фактичних обставин справи у період з 19.05.2020р. по 01.06.2020р. відповідачем проведено позапланову виїзну перевірку позивача на предмет дотримання останнім вимог законодавства та Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з транспортування нафти, нафтопродуктів магістральним трубопроводом, затв. постановою НКРЕКП № 202 від 16.02.2017р.

За результатами перевірки відповідачем складено Акт № 144 від 01.06.2020р.

На підставі висновків Акта перевірки 09.07.2020р. відповідачем прийняте рішення у формі постанови №1287, яким до позивача застосовано санкцію у виді попередження про необхідність усунення до 10.08.2020р. порушення п.1 глави 4 Ліцензійних умов, надавши відповідачу документальне підтвердження наявності у позивача у власності або користуванні, або господарському віданні магістрального трубопроводу.

Відповідно до ч.3 ст.5 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» оскарження рішень комісії в судовому порядку не зупиняє їх виконання.

Згідно з п.6.4 постанови НКРЕКП № 548 від 03.03.2020р. «Про затвердження Порядку ліцензування видів господарської діяльності, державне регулювання яких здійснюється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» підставою для зупинення ліцензії є складення акта про невиконання рішення про усунення порушень ліцензійних умов та законодавства у сферах енергетики та комунальних послуг за результатами перевірки НКРЕКП.

Відповідно до п.7.1 зазначеної постанови підставою для анулювання ліцензії є наявність акта про неусунення ліцензіатом протягом строку зупинення дії ліцензії підстав, що стали причиною для її зупинення за результатами перевірки НКРЕКП.

Таким чином, у позивача через призму наведених обставин та діючих норм законодавства виникло обґрунтоване припущення про те, що до моменту набуття законної сили рішенням у даній справі, відповідач, починаючи з 10.08.2020р., за наслідками реалізації оскаржуваної постанови № 1287 від 09.07.2020р. «Попередження про необхідність усунення ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» порушення Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з транспортування нафти, нафтопродуктів магістральним трубопроводом» буде приймати послідовні рішення про зупинення дії, а в подальшому - про анулювання дії ліцензії позивача на право провадження господарської діяльності з транспортування нафтопродуктів магістральним трубопроводом.

На підтвердження можливих негативних наслідків позивачем представлено такі докази як:

лист НАБУ № 04-199/8564 від 02.03.2020р. «Щодо порушення ліцензійних умов ТзОВ «Прикарпатзахідтранс», яким запропоновано відповідачу ініціювати проведення позапланової перевірки позивача та за наслідками цієї перевірки розглянути питання про анулювання ліцензії на право провадження господарської діяльності з транспортування нафтопродуктів магістральним трубопроводом (Т.1, а.с.199-202);

позиція НКРЕКП, висловлена на відкритому засіданні цього органу від 09.07.2020р. при розгляді питання № 21, згідно якої анулювання ліцензії позивача має відбуватися згідно вже наступного рішення відповідача (Т.1, а.с.167).

Окрім цього, реалізація постанови НКРЕКП № 1287 від 09.07.2020 може мати наслідком зупинення дії господарської діяльності ТзОВ «Прикарпатзахідтранс» та подальшої неможливості завершення транспортування нафтопродуктів та видачі їх контрагентам, скорочення штату працівників підприємства, неналежного забезпечення схоронності об`єктів транспортування (зберігання) нафтопродуктів.

На підтвердження таких обставин позивач надав наступні докази:

довідку № 967/08 від 16.07.2020р. про те, що станом на 08.07.2020р. у нафтопродуктопроводі позивача на транспортуванні обліковується дизельне паливо в кількості 129296,407 тон, митна вартість якого становить грн. 49 коп., зазначене паливо є власністю контрагентів (Т.2, а.с.32);

довідку № 969/08 від 16.07.2020р., відповідно до якої станом на 01.07.2020р. штат позивача складає 561 працівник (Т.2, а.с.30);

довідку № 958/08 від 16.07.2020р., згідно якої за період провадження ліцензованої діяльності на основі ліцензії з транспортування нафтопродуктів № 1441 від 27.12.2017р. позивач сплатив до бюджету рентної плати за транспортування нафтопродуктів у сумі 80848700 грн. (Т.2, а.с.31);

витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яким підтверджується, що основним видом діяльності позивача є « 49.50 Трубопровідний транспорт» (Т.2, а.с.11-29).

Під час судового розгляду такі висновки, з якими погодився суд першої інстанції, не були спростовані відповідачем.

Отже, наявність оскаржуваної постанови відповідача № 1287 від 09.07.2020р. вказує на ту обставину, що вона може і буде реалізована зі сторони НКРЕКП, через що ризик порушення прав позивача є реальним і невідворотним, що обов`язково негативно позначиться на ефективності захисту порушених прав та інтересів позивача.

Водночас, вжиття судом заходів забезпечення позову не зумовило фактичного вирішення спору по суті, а спрямовано виключно на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі.

В частині доводів апеляційної скарги НКРЕКП колегія суддів виходить з наступного.

Дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Аналіз доводів апелянта про втручання суду шляхом застосування оскаржуваних заходів забезпечення позову в дискреційні повноваження відповідача свідчить про їх обґрунтованість лише загальними положеннями законодавства без наведення конкретних обставин, які свідчать про неможливість здійснення НКРЕКП своїх функцій, зокрема, контрольних.

Зміст вжитих заходів забезпечення позову стосується зупинення дії індивідуального акта, при цьому судом не було заборонено відповідачу вчиняти певні дії, які віднесені законом до його компетенції.

Окрім цього, доводи апелянта про неможливість вимагати від позивача виконання усунення порушень Ліцензійних вимог до 10.08.2020р. через протермінованість такої вимоги заперечують можливість не лише вжиття судом заходів забезпечення позову, а й в цілому оскарження постанови № 1287 від 09.07.2020р. в судовому порядку, оскільки в будь-якому випадку процесуальним законом передбачені строки розгляду справи в суді.

Водночас, місячний строк усунення порушень (з 09.07.2020р. до 10.08.2020р.) визначений самим відповідачем, а тому останній мав об`єктивну можливість спрогнозувати оскарження ліцензіатом накладеної санкції в судовому порядку.

Твердження апелянта про те, що винесенням спірної ухвали суд надав перевагу корпоративним інтересам над загальнонаціональними, здійснив вплив на систему державного регулювання і контролю у сфері регулювання електроенергетики, створивши загрозу енергетичній безпеці держави, не підтверджено будь-якими доказами і носить лише загальнооціночний характер стосовно невизначеного кола правовідносин та осіб.

Зокрема, апелянтом не розкрито зв`язок між застосованим заходом забезпечення позову у вигляді зупинення дії постанови № 1287 від 09.07.2020р. та наведеними твердженнями.

В частині покликання апелянта на відсутність реального характеру загрози правам та інтересам позивача через дію постанови НКРЕКП № 1287 від 09.07.2020р. колегія суддів звертає увагу на наступне.

За приписами ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з ч.3 ст.9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто, адміністративний суд повинен встановити, що у зв`язку з прийняттям рішення, дією або бездіяльністю суб`єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Під час судового розгляду встановлено, що позивач здійснює ліцензовану діяльність з транспортування нафтопродуктів магістральним трубопроводом на підставі ліцензії, виданої згідно постанови відповідача № 1441 від 27.12.2017р.

Спірною постановою НКРЕКП № 1287 від 09.07.2020р. застосовано до позивача саме санкцію у виді попередження про необхідність усунення до 10.08.2020р. порушення п.1 глави 4 Ліцензійних умов.

З вказаною постановою позивач не згідний і оскаржує її в судовому порядку.

Докази, на які покликається позивач, щодо реального характеру загрози його правам та інтересам позивача через дію постанови НКРЕКП № 1287 від 09.07.2020р., наведені вище.

Із змісту ч.3 ст.5 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» слідує, що позивач має право оскаржити рішення комісії в судовому порядку.

Реалізація такого рішення у період оскарження в судовому порядку і до вирішення питання про законність такого рішення є по суті нівелюванням зазначеного права позивача.

Оцінюючи в сукупності викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність передумов для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки аналіз обставин справи свідчить про реальність загрози заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, а також про те, що позивачем наведено вагомі мотиви, які б давали підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

На цій підставі колегія суддів формує висновок про те, що судом першої інстанції надано правильну правову оцінку підставам застосування заходів забезпечення адміністративного позову, заявленим у заяві про забезпечення позову, на відповідність їх вимогам ч.2 ст.150 КАС України і, як наслідок, судом застосовані заходи забезпечення позову за наявності підстав, визначених ч.2 ст.150 КАС України.

Під час вирішення наведеної справи колегія суддів враховує принципи, що висловлені Рекомендацією № R (89)8 про тимчасовий захист у адміністративних справах, прийнятою Комітетом Міністром Ради Європи 13.09.1989р.

Так, Комітет Міністрів, виходячи з того, що негайне і повне виконання адміністративних актів, які стали або можуть стати предметом оскарження, спроможні за деяких обставин завдавати інтересам осіб непоправної шкоди і що необхідно, заради справедливості, не допускати таких наслідків, виходячи з доцільності гарантувати особам, які цього потребують, тимчасовий захист з боку судів, не ігноруючи при цьому необхідність забезпечення ефективності адміністративної діяльності, рекомендував урядам держав-членів керуватися в своєму праві та адміністративній практиці, зокрема, наступним.

Згідно Рекомендацій, термін «адміністративний акт» означає будь-який окремий захід чи рішення, вжитий/прийняте в межах реалізації владних повноважень, який/яке, з огляду на свій характер, безпосередньо впливає на права, свободи чи інтереси осіб.

У випадку, коли у провадженні суду знаходиться позов проти адміністративного акту, і цей суд ще не виніс стосовно нього свого рішення, заявник може вимагати від цього суду або від іншого компетентного судового органу вжити заходів тимчасового захисту стосовно цього адміністративного акта.

Приймаючи рішення щодо необхідності надання особі тимчасового захисту, суд бере до уваги всі фактори та інтереси, які мають відношення до цієї справи. Рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Заходи тимчасового захисту, про вжиття яких розпорядився правомочний суд, можуть мати форму повного або часткового призупинення виконання адміністративного акта, повного або часткового відновлення ситуації, яка існувала на момент прийняття цього адміністративного акта або після його прийняття, а також покладення судом, згідно з його повноваженнями, відповідного обов`язку на адміністративний орган влади.

Таким чином, вжиття заходів забезпечення позову за заявою позивача не є вирішенням публічного-правового спору по суті без фактичного його розгляду судом. Зупинення дії оскаржуваної постанови № 1287 від 09.07.2020р. не скасовує її чинність, ніяк не змінює обсягу прав та обов`язків сторін у спорі, а лише тимчасово зупиняє її дію до вирішення спору в даній справі.

Як вже зазначалося, постанова № 1287 від 09.07.2020р. свідчить про застосування до суб`єкта господарювання відповідної санкції у вигляді попередження про необхідність усунення порушень.

Підтвердженням наведеного слугує ч.2 ст.22 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг».

Під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення суд не надавав оцінку доцільності вказаного рішення державного органу, однак покликався на підстави, які передбачені законом, для вжиття заходів забезпечення позову, і в будь-якому випадку суд не погоджувався із збереженням стану триваючого порушення (на думку відповідача), оскільки наведена санкція не стосувалася зупинення чи анулювання дії ліцензії.

В частині доводів апелянта про некоректне формулювання судом вжитих заходів забезпечення позову колегія суддів наголошує на такому.

Відповідно до ч.6 ст.157 КАС України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо відмови у задоволенні позову заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним судовим рішенням.

Отже, заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер; в разі задоволення судом позову такі заходи діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті (п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006р. «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Водночас, нормами КАС України не визначено чітких критеріїв формулювання резолютивної частини ухвали про вжиття заходів забезпечення позову.

Колегія суддів звертає увагу й на те, що судом першої інстанції частково задоволено заяву позивача про забезпечення позову, при цьому останній вірно відмовив у задоволенні вимог позивача щодо заборони відповідачу вчиняти певні дії, оскільки такі заходи є неспівмірними із заявленим позовом, виходять за межі пропорційності.

Отже, мотивувальна частина ухвали суду дозволяє впевнитися у законності та необхідності застосованого заходу забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини /ЄСПЛ/ у рішенні від 29.06.2006р. у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003р. у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ вказав, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008р.), «Салах Шейх проти Нідерландів» ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» ЄСПЛ вказав на те, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст.13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема, через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, у п.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004р. № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом, як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п.9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003р. № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

На підставі вищевикладеного, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, колегія суддів вважає, що часткове задоволення заяви про забезпечення позову є обґрунтованим та співмірним заявленим позовним вимогам.

В конкретно розглядуваному випадку співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, а також можливих майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У даному випадку невжиття заходів забезпечення адміністративного позову може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника та ускладнить їх відновлення, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Стосовно решти доводів апелянта колегія суддів зазначає, що всі конкретні, доречні та важливі доводи позивача, наведені в заяві про забезпечення позову, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими доводи заяви позивача про забезпечення позову задоволені частково.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків ухвали суду, а тому підстав для скасування ухвали суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

В силу приписів ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.310, 312, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 03.08.2020р. про забезпечення позову в адміністративній справі № 460/3525/20 залишити без задоволення, а вказану ухвалу суду без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного тексту судового рішення: 18.11.2020р.