Справа № 743/1472/20
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2020-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/1472/20 Суддя (судді) першої інстанції: Сташків В.Б.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Сорочка Є.О.,

При секретарі: Лащевській Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про продовження строку затримання, -

В С Т А Н О В И В :

Військова частина НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернулась до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 про продовження строку затримання, в якому просила продовжити строк затримання останнього до вирішення питання про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, а саме до 28.04.2021.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 квітня 2020 року, яке було залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року, було затримано громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

У відповідності до листа Волинського пункту тимчасового перебування іноземців від 05 лютого 2020 року № 04-02/160, громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 05 лютого 2020 року звертався до УДМС України у Волинській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, однак на даний час, остаточного рішення за вказаною заявою не прийнято.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що у разі звільнення відповідача з пункту тимчасового утримання іноземців, останній продовжить незаконно перебувати на території України.

Оскільки відповідач незаконно потрапив на територію України та у нього відсутні будь-які документи, що посвідчують його особу та надають право законно перетнути державний кордон, відтак наявні підстави для задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачем зазначено, що відсутні підстави для продовження строку його затримання, оскільки заява про визнання біженцем фактично не розглядається та розглядатись не буде.

Окрім того, позивачем не було надано жодних доказів того, що відповідачу було роз`яснено порядок розгляду його заяви про визнання біженцем.

Також, відповідач звертає увагу на те, що апелянтом не було надано доказів інформування відповідача про призупинення УДМС України у Волинській області розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при тому, що однією з підстав для призупинення розгляду заяви була відсутність у УДМС України у Волинській області будь-якої інформації про місце його перебування.

17 листопада 2020 року від представника відповідача адвоката Самолюка В.В. надійшла заява про розгляд справи без участі участі відповідача та його представника.

Інші сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, з огляду на постанову Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», колегія суддів у відповідності до частини другої ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у силу вимог частини четвертої ст. 229 КАС України, оскільки сторони у судове засідання не з`явились.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.10.2019 о 13 год. 40 хв., громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 був переданий в порядку Угоди між Україною та Європейським Союзом про реадмісію осіб під час проведення прикордонно-представницької зустрічі на територію України з Словацької Республіки, який незаконно перетнув державний кордон з України в Словацьку Республіку поза пунктом пропуску в районі 237 п/зн 400 м. від словацько-українського кордону, у складі групи осіб та був затриманий прикордонною поліцією Словацької Республіки;

У подальшому, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 жовтня 2019 року було затримано громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

Разом з тим, у відповідності до листа Волинського ПТПІ від 05 лютого 2020 року № 04-02/160, громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , 05 лютого 2020 року звернувся до УДМС України у Волинській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

У подальшому, громадянин Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , о 18 год. 30 хв., був виявлений та затриманий прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» у складі групи осіб при спробі незаконного перетинання державного кордону із України в Словацьку Республіку, на напрямку 247 прикордонного знаку в 30 м. до лінії державного кордону на ділянці відповідальності ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ВПС «Ужгород».

Як наслідок, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 квітня 2020 року, яке було залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року було затримано громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Однак, згідно листа УДМС України у Волинській області № 0701.4-4819/0701.1.2-20 від 16.10.2020 щодо громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ( ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ) призупинено розгляд заяви у зв`язку із відсутністю будь-якої інформації про місце його перебування.

Оскільки розгляд заяви про призупинено у зв`язку із відсутністю будь-якої інформації про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, що є самостійною підставою для продовження строку затримання відповідача, вказане зумовило звернення до суду з даним позовом з метою продовження строку затримання відповідача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем не додано доказів інформування відповідача про призупинення УДМС України у Волинській області розгляду заяви відповідача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при тому, що підставою для призупинення розгляд заяви була відсутність у УДМС України у Волинській області будь-якої інформації про місце його перебування, вказане свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову та для продовження затримання громадянина Російської Федерації Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Стаття 33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються судом.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до п. 7 частини першої статті 1 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Стаття 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною четвертою статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» закріплено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

У відповідності до частин одинадцятої та дванадцятої статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Тобто, такий захід, як затримання може бути застосований до іноземця або особи без громадянства судом строком на шість місяців, однак, за наявності умов, що визначені у наведеній статті КАС України, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Згідно з частиною тринадцятою статті 289 КАС України передбачено, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Із змісту наведених приписів слідує, що під час вирішення позову про продовження строку затримання іноземця та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, обов`язковому дослідженню судом підлягають обставини щодо неможливості ідентифікації іноземця або особи без громадянства та неможливість забезпечення примусового видворення.

У той же час, наявність хоча б однієї з вказаних умов надає підстави для прийняття судом рішення про продовження затримання такої особи в межах максимально можливого строку (18 місяців).

У даному випадку, слід дослідити підстави, що не дають змоги уповноваженому органу ДМС України прийняти рішення за заявою іноземця чи особу без громадянства про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, з урахуванням приписів Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, у силу вимог частини першої статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

У свою чергу, Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника.

Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Згідно пункту 3 статті 3 вказаного Закону довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

При цьому, правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі Правила №649).

Згідно п. 5.3 Розділу V Правил №649 розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути призупинено за ініціативою територіального органу ДМС у випадку неприбуття заявника до територіального органу ДМС, належним чином повідомленого про дату та час здійснення процедури, передбаченої цими Правилами, без поважних причин або без повідомлення ним причин неприбуття. У разі призупинення розгляду заяви довідка про звернення за захистом в Україні визнається недійсною. Рішення про призупинення розгляду заяви оформлюється наказом територіального органу ДМС за вмотивованим поданням уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено обов`язок щодо розгляду справи.

У випадку звернення заявника до територіального органу ДМС уповноваженій посадовій особі територіального органу ДМС надаються письмові пояснення від заявника, а також зазначеною особою здійснюється перевірка щодо наявності у діях заявника складу адміністративного правопорушення (у випадку наявності підстав уповноваженою посадовою особою складається протокол про адміністративне правопорушення) та готується вмотивоване подання про поновлення розгляду заяви, яке оформлюється наказом.

Таким чином, з огляду на вказані норми, призупинення розгляду заяви відповідача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не є закінченням процедури розгляду відповідної заяви.

При цьому, належним доказом на підтвердження призупинення розгляду заяви є наказ територіального органу ДМС, який винесений за вмотивованим поданням уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено обов`язок щодо розгляду справи, а не інформація територіального органу ДМС України у формі листа, без додання копій вказаних наказу та подання.

Слід зазначити, що призупинення розгляду заяви відбувається лише у разі неприбуття заявника до територіального органу ДМС, належним чином повідомленого про дату та час здійснення процедури, передбаченої цими Правилами, без поважних причин або без повідомлення ним причин неприбуття.

З огляду на вказане, лист УДМС України у Волинській області № 0701.4-4819/0701.1.2-20 від 16.10.2020, згідно якого щодо громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 призупинено розгляд заяви у зв`язку із відсутністю будь-якої інформації про місце його перебування, колегія суддів оцінює критично, оскільки у матеріалах справи відсутня копія наказу УДМС України у Волинській області № 46 від 15.06.2020, копія подання уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено обов`язок щодо розгляду справи, докази того, що відповідач був належним чином повідомлений про дату та час здійснення процедури, передбаченої Правилами №649 і не прибув до територіального органу ДМС, без поважних причин або без повідомлення ним причин неприбуття.

Також, судом першої інстанції вірно звернуто увагу на те, що апелянтом не надано також доказів на підтвердження того, що Чопський прикордонний загін інформував УДМС України у Волинській області про затримання відповідача, на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 квітня 2020 року та про поміщення останнього до Чернігівського пункту тимчасового утримання іноземців.

У свою чергу, оскільки підставою для призупинення розгляд заяви була саме відсутність у УДМС України у Волинській області будь-якої інформації про місце його перебування, а докази інформування відповідача про призупинення УДМС України у Волинській області розгляду заяви відповідача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також у матеріалах справи відсутні, вказане свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову та для продовження затримання громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При цьому, продовження строку затримання відповідача, без належних та вичерпних на те підстав, не відповідає ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки покладає на відповідача додаткові обов`язки, що мають наслідком обмеження свободи пересування, які відповідно до законодавства, повинні забезпечуватись саме з боку держави - відповідним міграційним органом.

Так, у підпункті «f» п.1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність.

Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене лише на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Враховуючи, що продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні можливе лише за наявності законних підстав, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 08 листопада 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

Є.О. Сорочко