Справа № 461/6218/19
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 461/6218/19 пров. № А/857/10350/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Гудима Л.Я.,

за участі секретаря судового засідання Савки С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року (головуючого судді Гулика А.Г., ухвалене у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в м. Львові повний текст рішення суду складено 31.07.2020) у справі № 461/6218/19 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 16.08.2019 звернулися в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області 07.02.2020 подали заяву про уточнення позовних вимоги в якій просять зобов`язати Сколівський відділ Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області під керівництвом ОСОБА_3 розкрити інформацію згідно з даними роздруківки з Пенсійного фонду України за ознаками ВПО-94 Запорізьке обласне управління №10007 про грошові вклади покійного батька ОСОБА_1 в повному обсязі, визнати протиправною бездіяльність, рішення, дії Сколівського відділу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із зобов`язанням відшкодування моральної та матеріальної шкоди за приховування інформації згідно з ВПО-94.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30.07.2020 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не проаналізовано подані докази, висновки суду не відповідають обставинам справи та допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що суддею не вказано про клопотання про відкладення справи у зв`язку з COVID-19, яке було зареєстроване в суді 14.07.20, також незаконно відмовлено у відводі судді, що були подані через повну недовіру до судді та залишенням заяв про відвід без розгляду, чим позбавлено права на доступ до правосуддя, позбавлено права на захист в суді та права на справедливий розгляд справи незалежним судом на підставі довіри.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи апелянт ОСОБА_1 та позивач ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали з підстав зазначених у скарзі, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Представник відповідача Контрин І.В. проти апеляційної скарги заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 21.11.2016 позивач ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із запитом на інформацію, в якому просила надати інформацію про ознаку ВПО 94 Запорізьке обласне управління №10007 ВПО 94.

Листом від 24.11.2016 № п-6 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило ОСОБА_1 про те, що інформацією щодо наявності ознаки «ВПО 94 Запорізьке обласне управління № 10007» управління Пенсійного фонду України в Сколівському районі не володіє.

14.08.2019 позивачі звернулися до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із запитом на інформацію, в якому просили надати інформацію про наявність грошових вкладів на рахунках батька ОСОБА_1 згідно з даними роздруківки з Пенсійного фонду України у Сколівському районі Львівської області за ознаками «ПФУ ВПО 94 Запорізьке обласне управління № 10007», як спадкоємиці за заповітом батька, який перебував на примусових роботах у Німеччині.

Листом від 21.08.2019 № 4/П-20/11.01-13 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що інформацією щодо наявності ознаки «ВПО 94 Запорізьке обласне управління №10007» відділ не володіє. Щодо інформації про грошові кошти вклади батька позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 , то з приводу такого питання відповідач рекомендував звернутися до банківської установи.

21.10.2019 позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідача із запитом на інформацію, в якому просила надати інформацію про наявність грошових вкладів на рахунках її батька згідно з даними роздруківки з Пенсійного фонду України у Сколівському районі Львівської області за ознаками «ПФУ ВПО 94 Запорізьке обласне управління № 10007», як спадкоємиці за заповітом батька, який перебував на примусових роботах у Німеччині.

Листом від 30.10.2019 № 5/П-20/11.01-13 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що інформацією щодо наявності ознаки «ВПО 94 Запорізьке обласне управління №10007» відділ не володіє. Щодо інформації про грошові кошти вклади батька позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 , то з приводу такого питання відповідач рекомендував звернутися до банківської установи.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо надання інформації згідно з даними роздруківки з Пенсійного фонду України за ознаками ВПО-94 Запорізьке обласне управління №10007 про грошові вклади покійного батька ОСОБА_1 протиправною, позивачі звернулися з відповідним позовом до суду.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина 2 статті 34 Конституції України встановлює право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

У частинах першій, другій статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 № 2939-VI (далі Закон України № 2939-VI) встановлено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених вказаним Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 3 Закону України № 2939-VI визначає, що право на доступ до публічної інформації гарантується:

1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;

4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;

6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до статті 4 Закону України № 2939-VI доступ до публічної інформації відповідно до вказаного Закону здійснюється на принципах:

1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень;

2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що надана або оприлюднена відповідно до вказаного Закону, крім обмежень, встановлених законом;

3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Доступ до публічної інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону України № 2939-VI).

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (частина перша статті 19 Закону України № 2939-VI).

Згідно з частинами другою-четвертою статті 19 Закону України № 2939-VI запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі.

Реквізити запиту на інформацію зазначені у частині п`ятій статті 19 Закону України №2939-VI, згідно з якою такий запит повинен містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Судом встановлено, що позивачі неодноразово зверталися до відповідача із запитом на інформацію, в якому просили надати інформацію щодо наявності ознаки «ВПО 94 Запорізьке обласне управління № 10007».

Відповідач на вказані запити на інформацію повідомляв позивачів про те, що запитуваною інформацію не володіє, а тому не може таку надати.

З метою з`ясування всіх обставин справи Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 11.03.2020 витребував від Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області інформацію щодо наявності ознаки «ВПО 94 Запорізьке обласне управління №10007» та від Сколівського районного центру зайнятості належним чином засвідчену копію відповіді від 09.11.2016 №725 з додатком: інформація щодо осіб, які за даними Пенсійного фонду України в період перебування на обліку в Державній службі зайнятості отримували пенсію, а також інформацію щодо наявності ознаки «ВПО 94 Запорізьке обласне управління №10007».

На виконання вимог вказаної ухвали представником відповідача подано лист від 13.03.2020, в якому зазначено, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не володіє інформацією щодо наявності ознаки «ВПО 94 Запорізьке обласне управління №10007». Тому до Сколівського районного центру зайнятості така не подавалась.

На виконання вимог вказаної ухвали представник Сколівського районного центру зайнятості подав до суду належним чином засвідчену копію відповіді від 09.11.2016 №725 з додатком: інформація щодо осіб, які за даними Пенсійного фонду України в період перебування на обліку в Державній службі зайнятості отримували пенсію.

В інформації щодо осіб, які за даними Пенсійного фонду України в період перебування на обліку в Державній службі зайнятості отримували пенсію зазначено: у стовпці «ПФУ Ознака ВПО» 94, у стовпці «ПФУ Пенсія Банк» Запорізьке обласне управління № 10007.

Тобто, у Сколівського районного центру зайнятості наявна інформація щодо ознаки «ВПО 94 Запорізьке обласне управління №10007», яка походить від Пенсійного фонду України.

Суд звертає увагу на те, що наявна у Сколівському районному центрі зайнятості інформація щодо ознаки «ВПО 94 Запорізьке обласне управління №10007» походить саме від Пенсійного фонду України, а не від відповідача у справі Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (Сколівський відділ). Вказану обставину позивачі не спростували.

Суд під час розгляду справи дослідив оригінали пенсійних справ позивача ОСОБА_1 та її батька ОСОБА_4 та не встановив в таких будь-якої інформації, яка стосується ознаки «ВПО 94 Запорізьке обласне управління №10007».

Більше того, за результатами витребування доказів суд не встановив, що така інформація походить саме від Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Щодо доводів апелянта, що суддею не вказано про клопотання про відкладення справи у зв`язку з COVID-19, яке було зареєстроване в суді 14.07.20, то колегія суддів проаналізувавши матеріали справи зазначає, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали клопотання про відкладення розгляду справи та судом відкладено розгляд справи №461/6218/19 на 30.07.2020 (аркуш справи 82 том2).

Щодо доводів апелянта про незаконність відмов у відводі судді, що були подані через повну недовіру до судді та залишенням заяв про відвід без розгляду, чим позбавлено права на доступ до правосуддя, позбавлено права на захист в суді та права на справедливий розгляд справи незалежним судом на підставі довіри, то колегія суддів не погоджується із наведеними доводами апеляційної скарги, оскільки частина 4 статті 36 КАС України, встановлює, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Колегія суддів дійшла висновку, що виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, оскільки відповідач виконав вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації» та надав на запит позивачів відповідь щодо відсутності інформації щодо ознаки «ВПО 94 Запорізьке обласне управління №10007», а тому у задоволенні позову відмовлено правомірно, судом першої інстанції судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у пункті 45 рішення в справі «Бочаров проти України», пункті 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», пункті 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року у справі № 461/6218/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Л.Я. Гудим

Повний текст постанови складено 16.11.2020