Справа № 520/5544/2020
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 р. Справа № 520/5544/2020

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Макаренко Я.М. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., м. Харків, повний текст складено 22.05.20 року у справі № 520/5544/2020

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Харківській області), в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області щодо визначення розміру недоотриманої пенсії померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за запитом приватного нотаріусу Скиба Т.В.. за період із липня 2014 року по момент смерті - до вересня 2019 року включно;

- зобов`язати відповідача сформувати та направити до приватного нотаріуса Скиба Т.В. для включення до складу спадщини після померлого ОСОБА_2 відповідної довідки із врахуванням усієї суми недоотриманої пенсії померлого пенсіонера ОСОБА_2 , без обмеження будь яким строком та із врахуванням індексації за час життя.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2020 відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2020 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує, що в наданій відповідачем приватному нотаріусу довідці неправильно визначено розмір неотриманої померлим ОСОБА_2 пенсії з урахуванням положень ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки спадкоємець має право на отримання всієї суми нарахованої пенсії його померлому батькові без обмеження строку.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилається на законність та обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги частково підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримував пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 29.11.2004 (а.с.8, 88).

ОСОБА_2 до початку та під час проведення антитерористичної операції проживав у місті Кадіївка (колишня назва Стаханов) Луганської області.

Відповідно до даних електронної пенсійної справи, ОСОБА_2 припинено виплату пенсії з 01.08.2014.

При цьому позивачем в адміністративному позові зазначено, що ОСОБА_2 на підконтрольну територію України із міста Кадіївка (колишня назва Стаханов) Луганської області не виїжджав (зв.б.а.с.1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер у місті Кадіївка (колишня назва Стаханов) Луганської області, яке знаходиться на території зони проведення операції об`єднаних сил (раніше було зоною проведення антитерористичної операції), про що 21 листопада 2019 року внесено відповідний актовий запис та видано свідоцтво про смерть (а.с.6-7, 98).

Відповідно до інформації Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області ОСОБА_2 за період з дати припинення виплати пенсії (01.08.2014) по дату смерті (30.09.2019) нараховано, але не виплачено пенсію у розмірі 103374,94 грн., в тому числі індексація 0,00 грн. (а.с.88, 104-105).

З 21.02.2020, тобто з часу звернення представника ОСОБА_1 (сина померлого пенсіонера) ОСОБА_3 за допомогою на поховання, ОСОБА_2 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області (а.с.88, 93, 95).

У зв`язку зі смертю ОСОБА_2 , син померлого - позивач ОСОБА_1 , звернувся до приватного нотаріусу у місті Харкові та 06.02.2020 приватним нотаріусом Скибою Т.В. здійснено реєстрацію спадкової справи у Спадковому реєстрі (а.с.7).

30.03.2020 на адресу Головного управління ПФУ в Харківській області надійшов запит від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Скиби Т. В. № 30/02-14 від 25.03.2020, в якому нотаріус для оформлення спадкових прав просив повідомити, яка сума несплаченої пенсії та інших виплат належить померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.100).

Відділом з питань виплати пенсії №24 Головного управління ПФУ в Харківській області листом від 09.04.2020 № 2000-0426-8/12943 було надано відповідь приватному нотаріусу та повідомлено, що розмір недоотриманої пенсії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який тимчасово був зареєстрований як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , складає 66482,02 грн. Сума недоотриманої пенсії може змінюватися відповідно до ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Недоотримана пенсія обліковується на рахунку управління Пенсійного фонду (а.с.101).

Не погодившись із визначенням відповідачем розміру неотриманої померлим ОСОБА_2 пенсії, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Колегія суддів звертає увагу, що 22.09.2020 Відділом з питань виплати пенсії №24 Головного управління ПФУ в Харківській області листом №2000-0426-8/69197 приватному нотаріусу Скибі Т.В., на заміну вихідного листа від 09.04.2020 № 2000-0426-8/12943, було повідомлено, що розмір недоотриманої пенсії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , складає 66611,97 грн. (а.с.102).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необгрунтованості.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Загальні умови, порядок нарахування, розмір та виплата пенсій визначаються, зокрема, Законами України „Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII, „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.91 Закону України "Про пенсійне забезпечення" суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшли не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Згідно із ч.ч.1-3 ст.52 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім`ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі незвернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Згідно абзацу 2 п. 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року (далі - Порядок № 22-1), заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера подається особою до органу, що призначає пенсію, в якому померлий пенсіонер перебував на обліку як одержувач пенсії.

Відповідно до абзацу 5 п. 17 Порядку № 22-1 днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

Згідно абзацу 4 пункту 2.26 Порядку № 22-1 для виплати недоотриманої пенсії, яка ввійшла до складу спадщини, у зв`язку з відсутністю членів сім`ї або в разі незвернення ними за виплатою вказаної суми протягом шести місяців з дня відкриття спадщини до органу, що призначає пенсію, в якому перебував на обліку померлий пенсіонер, надається документ, що посвідчує особу заявника, свідоцтво про смерть, свідоцтво про право на спадщину.

Положеннями ст.1216 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.1219 Цивільного кодексу України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1227 Цивільного кодексу України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Отже, положеннями Цивільного кодексу України не визначено строку, протягом якого члени сім`ї спадкодавця мають право на одержання соціальних платежів.

Норми статті 52 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" теж не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю, а лише визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.

Таким чином, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати її як спадщину.

Виходячи з аналізу вищезазначених правових норм, предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які були нараховані спадкодавцю за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.

Наведені висновки суду узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 31 травня 2018 року у справі №686/16735/16, від 31 липня 2018 року у справі №2-а/2506/12472/11 (6-а/750/19/17), від 23 жовтня 2018 року у справі №805/529/17-а, від 31 жовтня 2019 року у справі №617/1926/12.

Матеріалами справи (а.с.88, 104-105) підтверджено, що ОСОБА_2 за період з 01.08.2014 по 30.09.2019 нараховано, але не виплачено пенсію у розмірі 103374,94 грн.

Разом з тим, індексація на таку суму відповідачем не нараховувалась (а.с.88, 104-105).

Щодо доводів Головного управління ПФУ в Харківській області про необхідність застосування положень ст.46 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.46 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Колегія суддів звертає увагу, що положення частин другої, третьої статті 52 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера.

Норми частини першої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.

Наведений висновок узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 428/6685/19.

Отже, суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень.

Також колегія суддів звертає увагу, що сумами пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, слід вважати і суми пенсії, які не були отримані пенсіонером за життя, внаслідок неправомірних дій органу Пенсійного фонду України.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримував пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 з 29.11.2004 (а.с.8, 88).

Відповідно до даних електронної пенсійної справи, ОСОБА_2 виплату пенсії припинено з 01.08.2014.

При цьому, відповідач не може надати рішення про припинення виплати пенсії ОСОБА_2 з 01.08.2014, оскільки таке рішення приймалося іншим органом Пенсійного фонду України.

Крім того, відповідач не має можливості чітко, обгрунтовано та беззаперечно вказати підставу припинення виплати пенсії ОСОБА_2 (а.с.88).

З огляду на вказане, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Положеннями ст.8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Підстави для припинення виплати пенсії визначені ч.1 ст.49 Закону України "Про загальне обов`язкове державне пенсійне страхування", якою передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Колегія суддів відмічає, що відповідачем однозначно не вказано, з якої саме підстави було припинено виплату пенсії ОСОБА_2 та не наведено доводів правомірності таких дій органів Пенсійного фонду України.

Інших обставин, передбачених законом, на підтвердження наявності підстав для припинення померлому ОСОБА_2 виплати пенсії відповідач не навів, що свідчить про невиплату пенсії на підставі рішення органів Пенсійного фонду, обгрунтованість якого в межах розгляду даної справи не доведена відповідачем відповідно до вимог ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому матеріалами справи підтверджується, що померлому ОСОБА_2 до дня його смерті пенсія була нарахована, однак не виплачена.

Довід пенсійного органу щодо неотримання померлим пенсіонером своєї пенсії з власної вини, оскільки він не виїхав з непідконтрольної території, колегія суддів не приймає як не обгрунтоване.

Таким чином, суми пенсії нараховані ОСОБА_2 та не виплачені з вини пенсійних органів є його власністю, та в силу наведених вище положень Цивільного кодексу України та Законів України "Про пенсійне забезпечення", "Про загальне обов`язкове державне пенсійне страхування" входять до складу його спадщини.

При цьому колегія суддів враховує, що Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009 року №25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території.

У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області щодо визначення розміру недоотриманої пенсії померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за запитом приватного нотаріусу Скиба Т.В.. за період із липня 2014 року по момент смерті - до вересня 2019 року включно.

Надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту", ухваленої на 114-й сесії 12.05.2004, передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області сформувати та направити до приватного нотаріуса Скиба Т.В. для включення до складу спадщини після померлого ОСОБА_2 відповідної довідки із врахуванням усієї суми недоотриманої пенсії померлого пенсіонера ОСОБА_2 , без обмеження будь яким строком.

Разом з тим, враховуючи, що індексація на суму нарахованої пенсії ОСОБА_2 органами пенсійного фонду України нарахована не була, позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині не підлягають задоволенню.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно з ч.ч.1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2020 у справі № 520/5544/2020 та прийняття постанови про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Згідно із ч.ч.1, 3, 6 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги та адміністративного позову, судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп. підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області () на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ).

Керуючись ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.05.2020 року у справі № 520/5544/2020 скасувати.

Прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в Харківській області щодо визначення розміру недоотриманої пенсії померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за запитом приватного нотаріусу Скиба Т.В. за період із липня 2014 року по момент смерті - до вересня 2019 року включно.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Харківській області сформувати та направити до приватного нотаріуса Скиба Т.В. для включення до складу спадщини після померлого ОСОБА_2 відповідної довідки із врахуванням усієї суми недоотриманої пенсії померлого пенсіонера ОСОБА_2 , без обмеження будь яким строком.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області () на користь ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Мінаєва О.М.
Судді Мельнікова Л.В. Макаренко Я.М.
Повний текст постанови виготовлений 16.11.2020 року