Справа № 500/358/20
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 500/358/20 пров. № А/857/7250/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Копанишин Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №10313-17 від 12.03.2018 року, -

суддя (судді) в суді першої інстанції Осташ А.В.,

час ухвалення рішення: 11:22:13,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення: 28.05.2020 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Тернопільській області №10313-17 від 12.03.2018.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Тернопільській області про сплату боргу (недоїмки) від 12.03.2018 №10313-17 у сумі 4223 грн 97 коп. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області на користь ОСОБА_1 840 грн 80 коп.

Рішення мотивоване тим, що позивач належить до категорії осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску, оскільки згідно пенсійного посвідчення серія НОМЕР_1 від 02.12.2002 позивач є пенсіонером та згідно довідки Головного управління ПФУ в Тернопільській області від 31.01.2020 № 82/02.17 ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні ПФУ в Тернопільській області, отримуючи пенсію за віком.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 , подавши звіт 22.01.2018 року, мала термін до 10.02.2018 року для виправлення невірних даних, однак скаржник вказує, що ним не було отримано повторного звіту, всупереч вимогам встановленим законодавством.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 308 КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 зареєстрована та знаходиться на обліку у податковому органі, як фізична особа - підприємець.

Водночас, відповідно до посвідчення серія НОМЕР_1 від 02.12.2002, позивач - є пенсіонером (аркуш справи 8, 34) та згідно довідки Головного управління ПФУ в Тернопільській області від 31.10.2020 №82/02.17, ОСОБА_1 перебуває на обліку Головного управління ПФУ в Тернопільській області та отримує пенсію за віком (аркуш справи 19, 35).

12.03.2018 р. Головним управлінням ДФС у Тернопільській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №10313-17.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що відповідає правильно застосованим нормам матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 2 ст. 2 наведеного Закону виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 цього Закону орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Аналогічна норма передбачена пп. 3 п. 1 розділу ІІ «Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року № 449, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 року за № 508/26953 (далі Інструкція № 449).

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» від 07.07.2011 року № 3609-VI, який набув чинності 06.08.2011 року, ст. 4 Закону № 2464-VІ було доповнено частиною четвертою такого змісту « Особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII, який набув чинності 01.01.2017 року, було внесено зміни до ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VІ, а саме у першому реченні цієї частини виключено слова «які обрали спрощену систему оподаткування».

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 року № 2148-VI, який набув чинності 10.10.2017 року, ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VІ було викладено в новій редакції «Особи, зазначені у пунктах 4 та 5 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу».

Отже, для вирішення питання, чи ОСОБА_1 у спірний період була зобов`язана нараховувати та сплачувати за себе єдиний внесок необхідно встановити, чи відповідала вона критеріям, визначеним ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VІ (у відповідній редакції).

Аналіз цієї норми свідчить про те, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, а з врахуванням змін, внесених Законом № 2148-VIII, також члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах, та за наявності двох обов`язкових умов: є пенсіонерами за віком або інвалідами, після законодавчих змін отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого ст. 26 Закону № 1058; отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Аналогічна позиція щодо застосування норм права висловлена у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі № 1640/2837/18.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що фізична особа - підприємець, яка досягла пенсійного віку, незалежно від виду пенсії, яку отримує, має право на пільги, встановлені ч. 4 ст. 4 Закону 2464-VІ.

Відповідно до ст. 1 Закону № 1058 пенсіонер це особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст.7 Закону № 2262-XII військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету.

Положеннями ч. 1 ст. 26 Закону № 1058 передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.

Як встановив суд, ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує пенсію за віком, що підтверджується копіями пенсійного посвідчення та вищенаведеної довідки пенсійного органу.

Отже, на думку колегії суддів, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивач належить до категорії осіб, визначених ч. 4 ст. 4 Закону 2464-VІ, відповідно, на нього поширюються встановлені цією нормою пільги у вигляді звільнення від сплати за себе єдиного внеску.

За таких обставин, правильним також є висновок суду першої інстанції про те, що у Головного управління ДФС у Тернопільській області були відсутні підстави для нарахування позивачу єдиного внеску та винесення оскаржуваної вимоги від 06.11.2018 року № Ф-3034-50 про сплату позивачем заборгованості зі сплати єдиного внеску.

Доводи апелянта про те, що позивач сама повинна була повідомити податковий орган про наявні в неї пільги та посилання на неподання нею у 10-денний строк уточненого звіту, в якому позивач мала б виправити невірні дані, до суті яких зводиться апеляційна скарга, колегія суддів не бере до уваги, оскільки пільги із сплати єдиного внеску встановлюються безпосередньо законом і не ставляться у пряму залежність від наявності відповідних відомостей в базах даних контролюючих органів та звітах, поданих ФОП-ом за звітним періодом.

Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що контролюючим органом протиправно винесено дану вимогу, а саме не на підставі норм законодавства, необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин даної справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав стверджувати про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 316, 321, 322, ч. 1 ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 травня 2020 року у справі № 500/358/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький
Повне судове рішення складено 16.11.2020 року