Справа № 240/13091/20
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року м. Житомир справа № 240/13091/20

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Панкеєва В.А.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді,

встановив:

ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати розпорядження Оліївського сільського голови № 276-к від 15.07.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 " та поновити її на посаді головного спеціаліста з питань державних закупівель виконавчого комітету Оліївської сільської ради з 21.07.2020.

В обґрунтування позову вказано, що з 21.07.2020 на підставі розпорядження Оліївського сільського голови № 276-к від 15.07.2020 вона була звільнена з посади головного спеціаліста з питань державних закупівель виконавчого комітету Оліївської сільської ради у зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає, що відповідачем не було дотримано процедури звільнення працівників за п.1 ст.40 КЗпП України, не запропоновано їй переведення на інші вакантні посади та в обов`язковому порядку не враховано її кваліфікацію та положення ст.42 КЗпП України, яка містить перелік переваг на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці. Під час отримання попередження в апараті сільської ради була вакантна посада Начальника відділу прогресивного розвитку та зв`язків із громадськістю, на яку вона погодилась, посади заступника начальника відділу будівництва, архітектури, житлово-комунального господарства, благоустрою та інфраструктури та спеціаліста фінансового відділу, проте дані посади їй не були запропоновані. Крім того, відповідачем не враховано її переважне право на залишення на роботі, оскільки вона є матір`ю двох неповнолітніх дітей. Власне звільнення вважає незаконним та таким, що порушує її конституційне право на працю, трудові гарантії, як працівника, та цілий ряд норм чинного законодавства, а тому просила позов задовольнити.

Ухвалою від 05.02.2020 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Позивач в судових засіданнях позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідача в судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та вчасно.

Відповідач просив розгляд справи відкласти на іншу дату. В клопотанні від 21.10.2020 відповідачем зазначено про неможливісь направити представника для участі у судовому засіданні, в клопотанні від 02.11.2020 - зазначено про неможливісь направити представника для участі у судовому засіданні у зв`язку з стрімким поширенням COVID-19 (а.с.83, 88). Проте, жодних доказів щодо неможливості явки представника в судове засідання відповідачем не надано.

Частиною 1 статті 205 КАС України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч.3 вказаної статті якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки.

У разі повторної неявки повідомленого належним чином відповідача в судове засідання, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вимоги ст.205 КАС України судом ухвалено про розгляд справи по суті у відсутності представника відповідача.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні (а.с.25-27).

Протокольною ухвалою суду від 09.11.2020 відбувся перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження.

У відповідності до частини 4 статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Згідно з частиною 5 статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

13.11.2020 на адресу суду надійшла заява позивача про зміну її анкетних даних, а саме прізвища ОСОБА_1 на ОСОБА_1 у зв`язку з одруженням та зміною прізвища на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 23.09.2020, та паспорту № НОМЕР_2 (а.с.95-96).

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено з матеріалів справи, рішенням Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області 34 сесії 7 скликання від 15 травня 2020 року № 1111 "Про затвердження загальної чисельності та структури апарату Оліївської сільської ради у новій редакції" вирішено затвердити загальну чисельність та структуру апарату сільської ради на 2020 рік з 20 липня 2020 року у новій редакції. Секретарю ради ОСОБА_2 затвердити штатний розпис на 2020 рік апарату Оліївської сільської ради у відповідності до затвердженої чисельності та структури. Визнано п.1 рішення Оліївської сільської ради 30 сесії 7 скликання від 24 січня 2020 № 963 "Про затвердження структури та загальної чисельності апарату Оліївської сільської ради у новій редакції та положення про відділ соціального захисту та охорони здоров`я населення апарату сільської ради у новій редакції" таким, що втратив чинність з 20 липня 2020 року (а.с.6).

Згідно Структури і чисельності апарату сільської ради посада головного спеціаліста з питань державних закупівель апарату відсутня (а.с.8-10).

18.05.2020 ОСОБА_1 вручено попередження № 754/02-09/20 за підписом секретаря ради про скорочення посади головного спеціаліста з питань державних закупівель апарату Оліївської сільської ради, яку на той час займала позивач, відповідно до статей 32, 49-2 КЗпП України, рішення Оліївської сільської ради 34 сесії 7 скликання від 15 травня 2020 № 1111 "Про затвердження загальної чисельності та структури апарату Оліївської сільської ради у новій редакції" та розпорядження Оліївського сільського голови від 18 травня 2020 року № 181-к "Про внесення змін до штатного розпису апарату сільської ради на 220 рік".

Позивачу запропоновано зайняти вакантну посаду прибиральника службових приміщень відділу господарського забезпечення апарату сільської ради (0,5 ставки). Зазначено, що у разі відмови згідно з чинним законодавством після закінчення 2-х місячного терміну з моменту попередження позивач підлягає звільненню із займаної посади згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Відмітка про погодження/непогодження із запропонованою посадою позивачем не заповнена.

Натомість позивач власноруч зазначила, що ознайомлена зі штатним розписом у якому вакантна посада начальника відділу прогресивного розвитку та зв`язків з громадськістю і погодилась взяти участь у конкурсі (а.с.5).

В подальшому розпорядженням Оліївського сільського голови № 276-к від 15.07.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 " позивачку було звільнено з посади головного спеціаліста з питань державних закупівель апарату сільської ради 20.07.2020 у зв`язку із скороченням штату працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи спір по суті, суд ураховує, що згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому суд відмічає, що "на підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним; "у межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх; "у спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби; "з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано", тобто використання наданих суб`єкту владних повноважень повинно відповідати меті та завданням діяльності суб`єкта, які визначені нормативним актом, на підставі якого він діє; "обґрунтовано", тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Рішення повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Спірні правовідносини між сторонами у даній справі щодо порядку розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, власником або уповноваженим ним органом у випадку ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, регулюються правовими нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Згідно зі статтею 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України визначено, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що таке звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини 1 статті 40, частин 1, 3 статті 49-2 КЗпП, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Так, під час розгляду спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суд зобов`язаний з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник або уповноважений ним орган вважаються такими, що належно виконали вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України стосовно працевлаштування працівника, якщо запропонували йому наявну на підприємстві роботу, тобто, вакантну посаду або роботу за відповідною професією, спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника або уповноважений ним орган з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18.10.2017 по справі №6-1723цс17 та Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №816/979/17 і в силу положень частини 5 статті 242 КАС України підлягає врахуванню судом при виборі і застосуванні норм права для спірних правовідносин в даній справі.

Аналіз наведених обставин справи дозволяє зробити висновок, що спірним у вказаних правовідносинах є встановлення факту наявності скорочення посади, яку займала позивач та як наслідок обов`язку відповідача дотриматись процедури її звільнення.

Так, як вже зазначалось рішенням Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області 34 сесії 7 скликання від 15 травня 2020 року № 1111 "Про затвердження загальної чисельності та структури апарату Оліївської сільської ради у новій редакції" вирішено затвердити загальну чисельність та структуру апарату сільської ради на 2020 рік з 20 липня 2020 року у новій редакції. Згідно Структури і чисельності апарату сільської ради посада головного спеціаліста з питань державних закупівель апарату відсутня (а.с.6, 8-10).

Таке рішення прийнято відповідно до п.5 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статтей 10, 14 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" зі змінами наказу Міністерства праці України від 02.10.1996 №77 "Про умови оплати праці робітників, зайнятих обслуговуванням органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та інших органів", зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 11 жовтня 1996 р. № 593/1618, з метою вдосконалення та забезпечення ефективності діяльності сільської ради та враховуючи висновки та ренкомендації постійних комісій з питань бюджету, комунальної власності та планування соціально-економічного розвитку з питань регламенту, депутатської діяльності, законності, правопорядку та антикорупційної діяльності.

Отже, у даному випадку мала місце саме реорганізація відповідача, відтак, на останнього покладався обов`язок щодо працевлаштування позивача.

В порушення вимог ч.2 ст.71 КАС України відповідачем не надано жодного доказу того, досліджено те, що позивачу з моменту попередження про наступне вивільнення і по дату звільнення з роботи пропонувались будь-які вакантні посади чи інша робота, крім посади прибиральника службових приміщень відділу господарського забезпечення апарату сільської ради (0,5 ставки).

Відповідно до ч.1 ст.42-1 КЗпП України працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації. Переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу надається особам, зазначеним у статті 42 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених колективним договором.Умови відновлення соціально-побутових пільг, які працівники мали до вивільнення, визначаються колективним договором.

Як встановлено судом, 15 травня 2020 року рішенням Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області 34 сесії 7 скликання № 1103 "Про затвердження положення про уповноважену особу Оліївської сільської ради відповідальну за організацію та проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі в системі Prozzoro" вирішено затвердити положення про уповноважену особу Оліївської сільської ради відповідальну за організацію та проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі в системі Prozzoro (а.с.13).

Суд зазначає, що роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Судом встановлено, що на момент попередження позивача про звільнення у відповідача була наявна вакантна посада уповноваженої особи Оліївської сільської ради відповідальну за організацію та проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі в системі Prozzoro, яка є аналогічною тій, яку обіймала позивач, проте всупереч вимогам трудового законодавства не було запропоновано їй (а.с.28, 35-37).

Крім цього, відповідачем не надано доказів, що при звільненні ОСОБА_1 було розглянуто питання її переважного права на залишення на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України.

Виходячи з викладеного суд приходить до висновку, що відповідачем не вжито належних заходів до працевлаштування позивача.

А тому суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірності свого розпорядження № 276-к від 15.07.2020, звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням норм чинного законодавства, а тому позовні вимоги про визнання протиправним і скасування вказаного розпорядження є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.05.2015 по справі №21-1465а15 зазначив, що у випадках задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Згідно практики Європейського Суду з прав людини принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа "Броньовський проти Польщі", заява №31443/96, рішення від 22.06.2004, п.184).

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Беєлер проти Італії, Онер`їлдіз проти Туреччини, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, Москаль проти Польщі).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії" від 20.05.2010, "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25.11.2008) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії").

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії").

Також суд зазначає, що відповідно до вимог частини 1 статті 235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір, порушене відповідачем право на працю підлягає відновленню шляхом її поновлення на попередній посаді.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1 необхідно поновити на посаді головного спеціаліста з питань державних закупівель апарату Оліївської сільської ради з 20.07.2020.

Згідно з ч.2ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 (справа №21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Закон України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст.27 зазначеного Закону порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку № 100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (п.5 вказаного Порядку).

Згідно п.8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Суд зазначає, що період вимушеного прогулу позивача складає 84 робочих дні, що обраховується, починаючи з наступного дня звільнення (21.07.2020) до прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді (16.11.2020).

Зі змісту довідки про доходи № 23 від 29.09.2020, встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача на момент звільнення становить (9440 грн + 24952 грн/39 робочих днів) 881,87 грн (а.с.66).

Таким чином, за весь час вимушеного прогулу на користь позивача підлягає стягненню з відповідача середній заробіток в розмірі 74077,08 грн (881,87*84 ).

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, в позовній заяві позивач посилається на порушення порядку розрахунку з нею при звільненні.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Після задоволення судом клопотання позивача про витребування доказів, остання позовні вимоги не уточнила, а тому згідно ст.9 КАС України, суд розглядає дану справу в межах заявлених позовних вимог.

Водночас, суд зазначає, що рішення суду в частині поновлення позивача на посаді головного спеціаліста з питань державних закупівель апарату Оліївської сільської ради та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць, підлягає негайному виконанню відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до положень ст.139 КАС України з урахуванням висновків суду про задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про розподіл судових витрат шляхом стягнення судового збору у розмірі 840,80 грн на користь Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - Оліївського сільської ради Житомирського району Житомирської області.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати розпорядженням Оліївського сільського голови Житомирського району Житомирської області № 276-к від 15.07.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновити ОСОБА_1 з 20.07.2020 на посаді головного спеціаліста з питань державних закупівель апарату Оліївського сільської ради Житомирського району Житомирської області.

Стягнути з Оліївського сільської ради Житомирського району Житомирської області (вул.Леоніда Ступницького,68, с.Оліївка, Житомирський р-н, Житомирська обл., 12402, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , інд. код НОМЕР_3 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.07.2020 по 16.11.2020, в розмірі 74077,08 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Оліївського сільської ради Житомирського району Житомирської області на користь Державного бюджету України судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн за платіжними реквізитами: Отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783 Банк отримувача: Казначейство України (EAП), Рахунок отримувача: UA6026001, Код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення суми середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Панкеєва