Справа № 120/1985/20-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

27 жовтня 2020 р. Справа № 120/1985/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Кобильняк А.О.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача 1: Болгарчука Д.О.,

представника відповідача 2: Свириденко А.Г.,

представника 3-ї особи: Курти Є.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України, Державної прикордонної служби України, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Могилів - Подільський прикордонний загін імені Героя України старшого лейтенанта Вячеслава Семенова Військова частина НОМЕР_1 Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України

про: визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом до Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України (далі відповідач-1, ВМКЦ ДПС України), Державної прикордонної служби України (далі відповідач-2, ДПС України) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачем зазначено, що у зв`язку з встановленням йому 15.04.2019 року первинно інвалідності III групи, внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини, відповідно до чинного законодавства він має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 1 січня календарного року. В зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача - Державної прикордонної служби України з відповідною заявою. Однак, відповідач відмовив у призначенні та виплаті вказаної допомоги, мотивуючи це тим, що позивачу 09.06.2015 року було первинно встановлено часткову втрату працездатності на 10 %, в зв`язку з чим позивачу 19.08.2015 року була виплачена одноразова грошова допомога. Оскільки між встановленням первинної часткової втрати працездатності та встановленням позивачу III групи інвалідності минуло понад 2 роки, виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Позивач не погоджується з такою відмовою відповідача - Державної прикордонної служби України, вважає її протиправною та такою, що порушує його права, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Крім того, позивач зазначає, що, з метою отримання документів, необхідних для захисту його прав щодо отримання вищезазначеної одноразової грошової допомоги, ним 17.12.2019 та 06.03.2020 року подавались запити про доступ до публічної інформації до Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України, в яких він просив надати копії відповідних документів. Однак відповідачем-1 не було надано всіх запитуваних документів, як і не повідомлено про причини неможливості їх надання. Позивач вважає, що Військово-медичним клінічним центром Державної прикордонної служби України неналежним чином розглянуто його запити про доступ до публічної інформації, на підставі чого, позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача-1 щодо розгляду його запитів про доступ до публічної інформації та зобов`язати відповідача розглянути запити позивача у спосіб, визначений Законом України « Про доступ до публічної інформації», з урахуванням фактів, які будуть встановлені рішенням суду.

Ухвалою суду від 19.05.2020 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу 10-денний строк для усунення недоліків.

У встановлений судом строк позивач подав до суду заяву з додатками, відповідно до якої недоліки позовної заяви усунуто ( т. 1 а.с. 32 36 ).

Ухвалою суду від 15.06.2020 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Також даною ухвалою встановлено сторонам строк для подання заяв по суті справи.

13.07.2020 від представника ДПС України на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 заперечує проти позову та зазначає, що 09.06.2015 Вінницька обласна медико-соціальна експертна комісія № 2, згідно з довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 09.06.2015 серії 10 ААА № 122241, установила ОСОБА_1 10% втрати працездатності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини.

Згідно з абзацом 2 пункту 7 Порядку № 975 позивачу була призначена та виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 10% від 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, в сумі 8526 гривень.

Таким чином, позивач скористався та реалізував своє право на одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням 10% втрати працездатності внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини, яке виникло вперше 09.06.2015

15.04.2019 Вінницька обласна медико-соціальна експертна комісія №2, згідно з довідкою від 15.04.2019 серії 12 ААБ № 094399, установила позивачу III групу інвалідності внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини.

Відповідно до довідок МСЕК від 09.06.2015 серії 10 ААА № 122241 та від 15.04.2019 серії 12 ААБ № 094399 термін між первинним оглядом та в подальшому встановленням позивачу групи інвалідності складає понад два роки.

Разом з тим, відповідно до пунктів 1.9. та 2.13. Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.06.2012 № 420 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.08.2012 за № 1387/21699), у випадках невизнання потерпілого інвалідом відсоток втрати професійної працездатності не повинен перевищувати 25 %, а при поєднанні декількох травм або професійних захворювань (сумарний) - 40%, при III групі інвалідності (30-60%) - не вище 65%, при II групі інвалідності (65-80%) - не вище 85%, при І групі інвалідності (85-100%) - не вище 100%.

Таким чином, інвалідність є прикладом часткової втрати працездатності, що характеризується ступенем втрати працездатності, який виражається у відсотках, зміна яких є підставою для надання потерпілому відповідної групи інвалідності або її скасування.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії міститься у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі № 320/5298/18.

З огляду на вищевикладене, відповідно до положень частини 4 статті 16-3 Закону №2011- XII та пункту 8 Порядку № 975 позивач не має права на отримання нової одноразової грошової допомоги та не має права для отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, оскільки первинно втрата працездатності позивачу встановлена з 09.06.2015 (згідно з довідкою МСЕК від 09.06.2015 серії 10 ААА № 122241), а погіршення стану його здоров`я, що призвело до збільшення втрати працездатності та встановлення III групи інвалідності, встановлено з 15.04.2019 (згідно з довідкою МСЕК від 15.04.2019 серії 12 ААБ № 094399), що виключає наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, бо між цими подіями минуло майже чотири роки, що суттєво перевищує встановлений законодавством дворічний термін.

Відповідно, рішенням Адміністрації Державної прикордонної служби України від 14.08.2019 № 153 позивачу було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки термін між первинним встановленням позивачу 10% втрати працездатності, внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини, та в подальшому встановленням позивачу III групи інвалідності, внаслідок травми пов`язаної із захистом Батьківщини, складає понад дворічний термін.

Враховуючи вищезазначене, Адміністрація Держприкордонслужби приймаючи рішення про відмову у призначенні вищевказаної одноразової грошової допомоги суворо керувалась статтею 19 Конституції України, статтею 16 Закону України від 20.12.1991 №2011- XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Таким чином, рішення № 153 від 14.08.2019 року про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України 20.12.1991 №2011- XII Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, ОСОБА_1 ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому є законним ( т. 1 а.с. 86 89 ).

03.08.2020 від представника ВМКЦ ДПС України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 просить відмовити в задоволенні позову мотивуючи це тим, що на адресу ВМКЦ ДІІСУ м. Одеса надійшло звернення від позивача щодо надання завіреної копії довідки гарнізонної військово-лікарської комісії клінічного госпіталю № 240 від 2015 року. Позивачу відповідно до Закону України Про звернення громадян було надано відповідь від ВМКЦ ДПСУ м. Одеса від 10.01.2020 року за № К-14/30 разом з додатком ( довідкою за № 249 від 07.04.2015 року), разом з тим довідка №240, копію якої просив надати позивач, стосується іншої людини.

Щодо правомірності дій ВМКЦ ДПСУ м. Одеса при створенні відповіді на запит ОСОБА_1 від 06.03.2020 року (за вх. № К-7 від 01.04.2020 року) про надання копій аркушів Книги проколів засідань ВЛК ВМКЦ ДПСУ м. Одеса за 2015 рік, на яких відмічено видачу довідок військово-лікарської комісії за номерами з № 235 - 250, відповідач-1 зазначив наступне.

Згідно з пунктом 13.1. Положення № 333 вказано, що дані про тих, хто пройшов медичний огляд (ПІБ, рік народження, військове звання, найменування органу ДПСУ, місяць та рік призову на військову службу тощо), діагноз та постанова ВЛК про ступінь придатності до військової служби та про причинний зв`язок записуються у Книгу протоколів засідань ВЛК (тобто всі дані, яке захворювання, поранення чи діагноз записується до Книги протоколів засідань ВЛК).

Відповідно до ч. 2 ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно з ч. 3 статті 34 Конституції України здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ч. 2 статті 21 Закону України «Про інформацію» конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначеним законом.

06.03.2020 року (за вх. № К-7 від 01.04.2020 року) ОСОБА_1 звернувся із запитом про надання копій аркушів з Книги проколів засідань ВЛК ВМКЦ ДПСУ м. Одеса за 2015 рік, на яких відмічено видачу довідок військово-лікарської комісії за номерами з № 235 - 250, тобто не одну сторінку з Книги протоколів засідань, де вказана довідка ОСОБА_1 , а всі сторінки, де міститься інформація стосовно інших осіб, тобто діагноз, персональні дані, під № 235 - 250, які захищенні державою, що є грубим порушення чинного законодавства.

Таким чином, ВМКЦ ДПСУ м. Одеса діяло на підставі, в межах повноважень і у спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України. Крім того, дії відповідача відповідають і нормам ст.2 КАС України яким визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства. Тому, вважаємо вимоги позивача до ВМКЦ ДПСУ м. Одеса є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства, а отже у задоволенні позову слід відмовити ( т. 1 а.с. 1-3 107 ).

Ухвалою суду від 12.08.2020, на підставі клопотань представників сторін, відкладено підготовче засідання в справі на іншу дату ( т. 1 а. с. 154 ).

Ухвалою суду від 21.08.2020, на підставі клопотання представника відповідач-2, відкладено підготовче засідання в справі на іншу дату.

Ухвалою суду від 24.09.2020 вирішено залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Могилів - Подільський прикордонний загін імені Героя України старшого лейтенанта Вячеслава Семенова Військова частина НОМЕР_1 Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України. Також вирішено витребувати у сторін додаткові докази, у зв`язку з чим відкладено підготовче засідання в справі на іншу дату ( т. 1 а.с. 234 235 ).

24.09.2020 від Адміністрації ДПС України надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач-2 зазначає, що у пункті 4 статті 16-3 ЗУ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей зазначено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Аналогічна норма передбачена пунктом 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 року № 975 (далі Порядок № 975).

З огляду на вищевикладене, необхідно дійти висновку, що відповідно до положень частини 4 статті 16-3 Закону №2011- XII та пункту 8 Порядку № 975 позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, оскільки первинно втрата працездатності позивачу встановлена з 09.06.2015 (згідно з довідкою МСЕК від 09.06.2015 серії 10 ААА № 122241), а погіршення стану його здоров`я, що призвело до збільшення втрати працездатності та встановлення III групи інвалідності, встановлено з 15.04.2019 (згідно з довідкою МСЕК від 15.04.2019 серії 12 ААБ № 094399), що виключає наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, бо між цими подіями минуло майже чотири роки, що суттєво перевищує встановлений законодавством дворічний термін.

При цьому представник відповідача посилається на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 240/10153/19.

15.10.2020 року, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Могилів - Подільський прикордонний загін імені Героя України старшого лейтенанта Вячеслава Семенова Військова частина НОМЕР_1 Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, надала письмові пояснення по суті справи, наголосивши, що в спірних правовідносинах посадові особи Могилів - Подільського прикордонного загону діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Ухвалою суду від 15.10.2020, занесеною в протокол судового засідання, закрито підготовче провадження в справі і за спільною письмовою заявою учасників справи, відповідно до ч. 7 ст. 181 КАС України, призначено розгляд справи по суті в той самий день.

У судовому засіданні 15.10.2020 позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідачів проти позовних вимог заперечували, посилаючись на доводи, викладені у відзивах на позовну заяву.

Представник третьої особи також заперечував проти задоволення позовних вимог.

Суд, з`ясувавши доводи сторін, викладені в заявах по суті справи, заслухавши усні пояснення позивача та представників відповідачів, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах її проведення на території Донецької та Луганської областей.

30 січня 2015 року під час виконання обов`язків військової служби із захисту Батьківщини, будучи інспектором прикордонної служби 3-ої категорії 1 групи прикордонного контролю обпк « Могилів Подільський » 24 прикордонного загону Південного регіонального управління ДПС України, під час несення служби по охороні та обороні державного кордону в зоні АТО на блокпосту № 12801 «Балу» неподалік населеного пункту Фащівка Антрацитівського району Луганської області, під час артилерійсько-мінометного обстрілу з боку незаконних збройних формувань позивач отримав поранення - вибухову травму: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій правового плечового суглобу, що підтверджується Актом від 25.03.2015 форми Нвс 5 спеціального розслідування нещасного випадку ( т. 1 а.с. 7 8 ), згідно з висновками якого поранення отримане ОСОБА_1 вважається таким, що пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, а також Актом форми Нвс 1 №406 про нещасний випадок, пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби солдата ОСОБА_1 від 25.03.2015 ( т. 1 а.с. 9 10 ).

Відповідно до довідки від 07.05.2015 року гарнізонної військово лікарської комісії № 249 травма ( акт Нвс 1 №406 від 25.03.2015 та Акт Нвс-5 від 25.03.2015 року ) , так, пов`язана із захистом Батьківщини ( т. 1 а.с. 11 ).

09.06.2015 року відповідно до довідки серії 10 ААА №122241 Вінницької обласної медико-соціальної експертної комісії №2 про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках встановлено 10% втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок поранення, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини.

Як вбачається із довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №09439 від 15.04.2019 позивачу при первинному огляді встановлено третю групу інвалідності внаслідок поранення( травми ), ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини ( т. 1 а.с. 12).

В подальшому через Могилів - Подільський прикордонний загін імені Героя України старшого лейтенанта Вячеслава Семенова Військова частина 2193 Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України позивач звернувся до Державної прикордонної служби України щодо виплати одноразової грошової допомоги відповідно до ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" як інваліду 3 групи.

Рішенням від 14.08.2019 року №153, затвердженим головою Державної прикордонної служби України, позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", при цьому рішення мотивовано тим, що позивачу 09.06.2015 року було первинно встановлено 10% втрати працездатності, внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, в зв`язку з чим позивачу згідно рішення Адміністрації Держприкордонслужби від 22.07.2015 року було виплачено одноразову грошову допомогу в сумі 8526 грн. 15 квітня 2019 року позивачу встановлено 3 групу інвалідності, внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини. Оскільки між встановленням первинної часткової втрати працездатності та встановленням позивачу III групи інвалідності минуло понад 2 роки, відсутні правові підстави для призначення та виплати одноразової грошової допомоги ( т. 1 а.с. 14 ).

Позивачем подано до відповідача заяву від 16.09.2019 року в якій він просив переглянути рішення від 14.08.2019 №153 про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, проте листом відповідача від 07.11.2019 року №4505 та листом Могилів - Подільський прикордонного загону імені Героя України старшого лейтенанта Вячеслава Семенова Військова частина 2193 Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 13.11.2019 року № 11/к-129 позивача повідомлено, що оскаржуване рішення залишено без змін ( т. 1 а.с. 15 ).

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із наступного.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-ХІІ.

Відповідно до статей 1-2 Закону України №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з пунктом першого статті 16 Закону України №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Підпунктом четвертим пункту другого статті 16 Закону №2011-XII встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога, зокрема у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до підпункту "б" пункту 1 статті 16-2 Закону №2011-XIІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Згідно з п. 2 ст. 16-3 Закону №2011-XIІ у випадках, передбачених підпунктами 4 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.

Пунктом четвертим статті 16-3 Закону №2011-XIІ встановлено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Аналізуючи вказані законодавчі норми, суд зазначає, що стаття 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначає перелік осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, а стаття 16-3 цього Закону визначає порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

При цьому аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги поширюється винятково на випадки, коли під час повторного огляду у понад дворічний строк змінилася група інвалідності після первинного встановлення інвалідності, або змінився відсоток ступеня втрати працездатності без встановлення групи інвалідності. Таким чином вказані випадки є самостійними та не можуть поєднуватися (інакше кажучи, вони поширюються лише на випадки або зміни групи інвалідності, або зміни відсотка ступеня втрати працездатності).

Абзац 2 п.4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не містить часових обмежень для випадків коли після первинного встановлення часткової втрати працездатності особі вперше встановлюється інвалідність. Первинне встановлення інвалідності є окремими випадком, який дає право на виплату окремого виду допомоги - допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності.

Суд доходить висновку, що у даному випадку йдеться не про виплату такої допомоги у зв`язку із зміною групи інвалідності, а про її призначення і виплату саме у зв`язку із встановленням позивачу групи інвалідності, що є окремою підставою для виплати одноразової грошової допомоги без обмеження будь-якими строками після встановлення відсотку втрати працездатності, тому, посилання відповідача на те, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги з підстав, визначених у абз. 2 п.4 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п.8 Порядку №975, є помилковим.

Так, судом встановлено, що 09.06.2015 року відбувся огляд позивача Вінницькою медико-соціальною комісією № 1, за результатами якого встановлено 10% втрати працездатності без встановлення інвалідності, що підтверджується довідкою серії 10 ААА №122241 від 09.06.2015 ( т. 1 а.с. 225 ).

15.04.2019 року Вінницькою обласною медико-соціальною експертною комісією №2 в результаті первинного огляду встановлено позивачу третю групу інвалідності у зв`язку з пораненням ( травмою ), пов`язаним з захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №094399 від 15.04.2019.

Таким чином, в рамках даної справи судом встановлено, що ІІІ група інвалідності встановлена позивачу первинно.

Відтак, суд приходить до висновку, що позивач має право на призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи відповідно до Порядку №975 та ст.ст.16, 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (далі - Порядок №975).

Відповідно до частини 2 пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до пункту 8 Порядку №975 (в редакції, чинній на час первинного огляду позивача органами МСЕК та встановлення відсотку втрати працездатності) якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

За вищенаведеного правового регулювання та встановлених фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки третю групу інвалідності йому встановлено первинно 15.04.2019 року.

Відтак, відповідач неправомірно прийняв рішення про відмову в призначені одноразової грошової допомоги відповідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Висновки щодо застосування зазначених норм матеріального права у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 30.09.2019р. у справі №825/1380/18, в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року в справі №120/3358/19-а, постанові Верховного Суду від 28 травня 2020 року в справі №240/10373/19-а, постанові Верховного Суду від 26 травня 2020 року в справі №240/10786/19-а.

Щодо посилань представник відповідача на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 15.07.2020 у справі № 240/10153/19, суд зауважує, що вона не може бути застосована до спірних правовідносин в даній справі, оскільки у справі № 240/10153/19 судом було встановлено інші фактичні обставини ( позивачу було первинно в 2015 році встановлено 3 групу інвалідності, а в подальшому в 2019 році під час повторного огляду встановлено 2 групу інвалідності), які, відповідно, і мають інше правове регулювання.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що відповідач відмовляючи ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги, діяв всупереч нормам чинного законодавства, не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, рішення Державної прикордонної служби України № 153 від 14.08.2019 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому суд зауважує, що відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Згідно з частиною 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Перевіривши юридичну та фактичну обгрунтованість доводів сторін, виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання Державну прикордонну службу України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року за № 975, у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 з 15.04.2019 року III групи інвалідності, яка настала внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва ), пов`язаного з захистом Батьківщини.

Щодо позовних вимог про визнання дій Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України щодо неналежного розгляду запитів ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації від 17.12.2019 та 06.03.2020 протиправними та зобов`язання відповідача розглянути запити позивача у спосіб, визначений Законом України « Про доступ до публічної інформації», з урахуванням фактів, які будуть встановлені рішенням суду, суд зазначає таке.

Судом встановлено, що 17.12.2019 позивач звернувся до військово-медичного клінічного центру ДПС України з запитом, в якому просив надати йому належним чином завірену копію довідки гарнізонної військово-лікарської комісії військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України 2015 року №240 ( т. 1 а.с. 16 ).

На вказаний запит відповідачем-1 надано позивачу копію довідки на імя ОСОБА_1 №249 від 07.04.2015 гарнізонної військово-лікарської комісії клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України м. Одеса. ( т. 1 а.с. 17 ).

В подальшому 06.03.2020 позивач звернувся до військово-медичного клінічного центру ДПС України з запитом про доступ до публічної інформації, в якому просив надати йому належним чином завірені копії аркушів книги протоколів засідань військово-лікарської комісії військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України з 2015 рік, на яких відмічено видачу довідок військово-лікарської комісії за номерами з 235 по 250 ( а.с. 19 т. 1 ).

На вказаний запит відповідачем-1 надано позивачу копії аркушів (4 арк.) від 07.04.2015 року з книги №10 протоколів засідань гарнізонної військово-лікарської комісії клінічного госпіталю Державної прикордонної служби України м. Одеса ( т. 1 а.с. 20 ).

На думку позивача, відповідачем-1 надано інформацію та копії матеріалів не по суті його запитів, не було надано всіх запитуваних документів, як і не повідомлено про причини неможливості їх надання.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам в цій частині, суд зауважує таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно з ст.40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України Про доступ до публічної інформації від 13.01.2011 № 2939-VI (далі Закон України № 2939-VI) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених вказаним Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

У частинах першій, другій статті 1 Закону України № 2939-VI встановлено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених вказаним Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Стаття 3 Закону України № 2939-VI визначає, що право на доступ до публічної інформації гарантується:

1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;

4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;

6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до статті 4 Закону України № 2939-VI доступ до публічної інформації відповідно до вказаного Закону здійснюється на принципах:

1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень;

2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом;

3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Доступ до публічної інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону України № 2939-VI).

Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (частина 1 статті 19 Закону України № 2939-VI).

Згідно з частинами другою-четвертою статті 19 Закону України № 2939-VI запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Реквізити запиту на інформацію зазначені у частині п`ятій статті 19 Закону України №2939-VI, згідно з якою такий запит повинен містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Статтею 12 Закону № 2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

У пункті 6 частини першої статті 14 Закону № 2939-VI визначено, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

За змістом частини першої статті 5 цього Закону № 2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації та надання інформації за запитами на інформацію.

За змістом пункту 2 частини першої статті 22 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Частиною першою статті 6 Закону № 2939-VI визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI).

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року в справі № 800/592/17, таке обмеження можливе при дотриманні всіх указаних вимог. Відповідність одному із зазначених критеріїв не відносить інформацію до службової (конфіденційної). Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих у частині другій статті 6 Закону № 2939 трьох вимог означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VI, відмова в задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, наведених у пунктах 1-3 частини другої статті 6 цього Закону.

За приписами частини сьомої статті 6 Закону № 2939-VI, обмеженню в доступі підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

З аналізу викладеного вбачається, що право особи на отримання публічної інформації включає в себе право на доступ до публічної інформації шляхом надання розпорядником інформації достовірної, точної та повної інформації на запит особи. Ненадання інформації на запит або надання інформації, яка не відповідає зазначеним критеріям достовірності, точності та повноти, по своїй суті, є відмовою у наданні публічної інформації.

Нормами частини першої статті 22 Закону N 2939-VI визначено вичерпний перелік підстав, за умови існування яких розпорядником інформації може бути відмовлено у задоволенні запиту на отримання публічної інформації. При цьому, пунктом 4 частини 4 статті 22 Закону № 2939-VI закріплено обов`язок розпорядника інформації мотивувати підставу для своєї відмови у наданні публічної інформації.

Абзацом 4 частини 1 статті 1 Закону України Про інформацію визначено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України Про інформацію інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини.

До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 21 Закону України Про інформацію інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Відносини, пов`язані з правовим режимом конфіденційної інформації, регулюються законом. Порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 статті 14 Закону України Про захист персональних даних поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних та поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Статтею 16 вказаного закону визначено, що порядок доступу до персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб`єкта персональних даних на обробку цих даних, наданої володільцю персональних даних, або відповідно до вимог закону. Доступ до персональних даних третій особі не надається, якщо зазначена особа відмовляється взяти на себе зобов`язання щодо забезпечення виконання вимог цього Закону або неспроможна їх забезпечити. Суб`єкт відносин, пов`язаних з персональними даними, подає запит щодо доступу до персональних даних володільцю персональних даних. Протягом десяти робочих днів володілець персональних даних доводить до відома особи, яка подає запит, що запит буде задоволено або відповідні персональні дані не підлягають наданню, із зазначенням підстави, визначеної у відповідному нормативно-правовому акті.

Згідно з ч. 2 ст. 6 вказаного Закону України обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Отже, вказані вимоги складають собою трискладовий тест, який має застосовуватися розпорядником інформації під час віднесення будь-якої інформації до публічної інформації з обмеженим доступом.

Такий підхід також відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (статті 8) та практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до яких втручання у право на приватність особи можливе, якщо воно ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Таким чином, суд вважає, що відмовляючи у доступі до публічної інформації відповідач повинен був чітко вказати: 1) якому з перелічених у п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону України Про доступ до публічної інформації інтересів відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу (інтересам); 2) у чому конкретно полягає шкода правомірному інтересу (інтересам); яким є причинно-наслідковий зв`язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації (п. 2 ч. 2 ст. 6 вказаного Закону України); 3) чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону України Про доступ до публічної інформації).

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих трьох підстав означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

Як встановлено судом, позивач звертаючись до відповідач із запитами від 17.12.2019 та 06.03.2020 в першому випадку просив надати йому належним чином завірену копію довідки гарнізонної військово-лікарської комісії військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України 2015 року №240, а в другому випадку позивач просив надати йому належним чином завірені копії аркушів книги протоколів засідань військово-лікарської комісії військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України з 2015 рік, на яких відмічено видачу довідок військово-лікарської комісії за номерами з 235 по 250.

В ході розгляду справи встановлено, що довідка гарнізонної військово-лікарської комісії військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України від 07.04.2015 року №240 видана на ім`я іншої людини та не стосується позивача. Аркуші книги №10 протоколів засідань військово-лікарської комісії військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України з номерами з 235 по 250, копії яких просив надати позивач, містять інформацію не тільки про позивача, а і про інших осіб ( т. 1 а.с. 226 229 ).

Разом з тим, у листі-відповіді Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України від 10.01.2020 №К-14/30 зазначено, що позивачу надається копія довідки №249 від 07.04.2015, при цьому відповідачем не зазначено причини надання саме такої довідки, а не довідки №240, копію якої запитував позивач, як і не наведено підстав, які унеможливлюють надання позивачу довідки №240.

У листі-відповіді Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України від 02.04.2020 №К-14/449 вказано, що позивачу надаються копії аркушів від 07.04.2015 року з книги №10 протоколів засідань військово-лікарської комісії військово-медичного клінічного центру ДПС України, однак не зазначено причини не надання копій всіх запитуваних позивачем сторінок.

Враховуючи те, що позивачу надано неповні відповіді відповідно до його запитів на інформацію, у зазначених відповідях відсутнє будь-яке обґрунтування щодо неможливості надати запитувані позивачем документи в повному обсязі, суд вважає, що дії Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України щодо неналежного розгляду запитів ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації від 17.12.2019 та 06.03.2020 є протиправними.

Визначаючись щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача розглянути запити позивача у спосіб, визначений Законом України « Про доступ до публічної інформації», з урахуванням фактів, які будуть встановлені рішенням суду, суд зазначає таке.

Так, необхідність отримати документи, які позивач просив надати у запитах від 17.12.2019 та 06.03.2020, він обґрунтовує тим, що вони потрібні були йому для належного захисту своїх прав в зв`язку з відмовою у призначенні йому одноразової грошової допомоги передбаченої Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

В даному ж випадку, враховуючи те, що в ході розгляду цієї справи суд прийшов до висновку про визнання протиправним та скасування рішення Державної прикордонної служби України № 153 від 14.08.2019 та зобов`язання Державну прикордонну службу України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", фактично необхідність в отримання відповідних документів, про надання яких позивачем подавався запит, відпала.

Крім того, суд зауважує, що всі ті документи, копії яких позивач бажав отримати, були дослідженні судом в ході розгляду справи за участю всіх учасників справи, в тому числі і позивача. А завірені копії зазначених документів містяться в матеріалах справи.

Таким чином, задоволення позовної вимоги про зобов`язання Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України повторно розглянути запити позивача не потягне за собою реального відновлення порушених прав та інтересів позивача, буде мати формальний характер, що не узгоджується з завданням адміністративного судочинства.

Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги в цій частині.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частин 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведеного та враховуючи встановлені обставини у справі, оцінивши належність, допустимість, достовірність доказів, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору та ним не понесено інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, тому підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної прикордонної служби України № 153 від 14.08.2019 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зобов`язати Державну прикордонну службу України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року за № 975, у зв`язку з встановленням ОСОБА_1 з 15.04.2019 року III групи інвалідності, яка настала внаслідок поранення (контузії, травми, каліцтва ), пов`язаного з захистом Батьківщини.

Визнати протиправними дії Військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України щодо неналежного розгляду запитів ОСОБА_1 про доступ до публічної інформації від 17.12.2019 та 06.03.2020.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );
Відповідач 1: Військово-медичний клінічний центр Державної прикордонної служби України (вул. Черняховського, 6, м. Одеса, 65009, );
Відповідач 2: Державна прикордонна служба України (вул. Володимирська, 26, м. Київ, 01034, );
3-я особа: Могилів - Подільський прикордонний загін імені Героя України старшого лейтенанта Вячеслава Семенова Військова частина НОМЕР_1 Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_2 , ).

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна