Справа № 1.380.2019.004205
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2020-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.004205 пров. № А/857/8912/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Довгополова О.М., Гуляка В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року (головуючого судді Грень Н.М. ухвалене у відкритому судовому засіданні в м. Львів о 12 год. 23 хв. повний текст рішення складено 05.06.2020) у справі №1.380.2019.004205 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» про визнання протиправною бездіяльності, стягнення грошової компенсації, середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації та матеріальної допомоги,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 19.08.2019 звернувся в суд з урахуванням заяви про зменшення та збільшення розміру позовних вимог до Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення йому нарахування та виплати матеріальної допомоги під час служби у 2008, 2009, 2014, та 2015 роках та виплати в день його звільнення грошової компенсації за не отримане речове майно, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплат грошової компенсації за неотримане речове майно по день фактичного розрахунку за період з 23.11.2017 по 24.10.2019 в сумі 108685,10 грн., стягнути з відповідача на його користь матеріальну допомогу за 2008, 2009, 2014 роки в сумі 1762,80 грн та за 2015 рік в сумі 1379,82 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» щодо не проведення ОСОБА_1 нарахування та виплати матеріальної допомоги під час служби у 2008-2009 роки та виплати в день його звільнення грошової компенсації за не отримане речове майно. Стягнуто з Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплат грошової компенсації за неотримане речове майно по день фактичного розрахунку за період з 23.11.2017 по 24.10.2019 в сумі 108685,10 грн. Стягнуто з Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу за 2008, 2009. В задоволенні позовних вимог про стягнення з Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги за 2014, 2015 роки відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду Державна установа «Львівська виправна колонія (№48)» подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. В мотивах апеляційної скарги зазначає про не співмірність суми стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно по день фактичного розрахунку в сумі 108685,10 грн із сумою яка підлягала сплаті при звільненні.

Колегія суддів зауважує, що оскільки судове рішення щодо відмови в задоволенні частини позовних вимог про стягнення з Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги за 2014, 2015 роки не оскаржується, то згідно із положеннями частини 1 статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) воно не підлягає апеляційному перегляду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що наказом Державної установи «Львівська виправна колонія № 48» від 21.11.2017 за № 83/ос/ВП-17 звільнено у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за п. 1 пп. 2 ст. 77 (через хворобу) прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_1 , молодшого інспектора відділу нагляду та безпеки Державної установи «Львівська виправна колонія № 48». Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 13 років 04 місяці 00 днів, у пільговому обчисленні 17 років 03 місяці 18 днів. Відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку наказано вирахувати кошти за сім днів к/д наперед наданої чергової відпустки за 2017 рік.

Відповідно до довідки № 285 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна від 04.09.2018 ОСОБА_1 нараховано за період з 2015 року по 2016 рік компенсацію за речове майно в сумі 8531,94 грн.

04.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою на дії (бездіяльність) адміністрації Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» з проханням вжити відповідні заходи реагування щодо виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.

Міністерство юстиції України надало відповідь № 16913/1ЗЛ48-33-19/16.3.1. від 02.05.2019, позивачеві в якій вказало, що виплата компенсації може бути проведена лише в межах затверджених асигнувань на 2019 рік, та проінформовано, що обсяги видатків на утримання установ і органів Державної кримінально - виконавчої служби України на 2019 рік, затверджені Законом України «Про державний бюджет на 2019 рік», були розподілені між розпорядниками нижчого рівня в повному обсязі.

Згідно платіжного доручення № 47 від 22.10.2019 ОСОБА_1 виплачену грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 8403,96 грн.

Оскільки, відповідачем не проведено повний розрахунок та не виплачено грошову компенсацію за речове майно в день звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 23.11.2017 по 24.10.2019, а також стягнення матеріальної допомоги за 2008-2009, 2014-2015 роки.

Задовольняючи частково заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивача з військової служби у запас Збройних Сил України відповідачем не було проведено розрахунок у повному обсязі, зокрема, не виплачено грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна та матеріальну допомогу за 2008, 2009 роки.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, через що до спірних правовідносин необхідно застосувати аналогію закону, зокрема, норми ст.ст.116, 117 КЗпП України, які передбачають відповідальність роботодавців за затримку розрахунку при звільненні.

Таким чином, є помилковим покликання відповідача на те, що компенсація за неотримане речове майно не включається до складу грошового забезпечення та не є обов`язковою формою забезпечення соціальних гарантій при звільненні для персоналу кримінально-виконавчої служби.

З огляду на викладене, оскільки остаточний розрахунок при звільненні позивача проведений із ним лише 24.10.2019, відповідно наявна протиправна бездіяльність відповідача щодо ненарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 23.11.2017 по 24.10.2019 та необхідно стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за відповідний період.

Щодо позовних вимог позивача про нарахування та виплату компенсацію за неотримане речове майно колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» № 2713-IV від 23.06.2005 держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України.

Згідно із частиною 5 статті 23 вказаного Закону на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 578 від 14.08.2013 затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.

Відповідно до пунктів 1, 2 цього Порядку речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.

Згідно з пунктом 27 вказаного Порядку під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (пункт 60 названого Порядку).

З системного аналізу наведених норм слідує, що Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби, затв. постановою Кабінету Міністрів України № 578 від 14.08.2013, визначає два альтернативні способи забезпечення працівника кримінально-виконавчої служби, належним йому речовим майном у разі звільнення: особа має право отримати речове майно особистого користування, яке не видано йому на день звільнення, або особа вправі отримати грошову компенсацію за таке майно.

Крім цього, реалізація як одного, так й іншого способу забезпечення працівника належним йому речовим майном у разі звільнення, здійснюється шляхом волевиявлення, тобто, через подання заяви або рапорту за місцем проходження служби.

Судом встановлено, що 04.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до Міністерства юстиції України зі скаргою на дії (бездіяльність) адміністрації Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» з проханням вжити відповідні заходи реагування щодо виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.

Відповідно до довідки № 285 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна від 04.09.2018 ОСОБА_1 нараховано за період з 2015 року по 2016 рік компенсацію за речове майно в сумі 8531,94 грн.

Виплата коштів в сумі 8531 грн. 94 коп. (із утриманням відповідних сум) за неотримане речове майно позивачу проведена на картковий рахунок лише 24.10.2019, що підтверджується платіжним дорученням № 47 від 22.10.2019.

Частинами 1 і 2 статті 51 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) прямо визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Витрати на безоплатне або пільгове матеріальне і побутове забезпечення, на яке згідно із законодавством України мають право окремі категорії працівників бюджетних установ, військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу, поліцейські, а також у частині медичної допомоги і санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення - члени сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, пенсіонери з числа військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських та члени їхніх сімей, здійснюються за рахунок бюджетних асигнувань на функціонування цих бюджетних установ.

До таких витрат належать: забезпечення форменим одягом, речовим майном, службовим обмундируванням; забезпечення безоплатною медичною допомогою; надання санаторно-курортного лікування та відпочинку для оздоровлення; надання жилого приміщення або виплата грошової компенсації за піднайом (найом) жилого приміщення; зниження плати за користування житлом (квартирної плати), паливом, телефоном та плати за комунальні послуги (водопостачання, газ, електрична та теплова енергія); безоплатний проїзд і перевезення багажу; безоплатне встановлення квартирної охоронної сигналізації і користування нею; безоплатне відправлення та одержання листів військовослужбовцями строкової служби.

Водночас, як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Слід наголосити й на тому, що самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

В аспекті наведеного, колегія суддів наголошує на тому, що відповідачем не представлено будь-яких доказів того, що ним вживалися заходи для своєчасного розрахунку з позивачем (в тому числі звернення щодо збільшення бюджетних асигнувань тощо).

При цьому, фактично розрахунок з позивачем проведено зі спливом значного проміжку часу та після звернення останнього до суду із відповідним позовом.

Таким чином, станом на день звільнення з Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» у запас Збройних Сил України з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі та не виплачено суму грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна.

За таких обставин відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у непроведенні своєчасного та повного розрахунку при звільненні, а саме невиплаті ОСОБА_1 в день звільнення компенсації за неотримане речове майно.

В частині вимог про стягнення середнього заробітку за період затримки з 23.11.2017 до 24.10.2019 виплати належної позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна колегія суддів зазначає таке.

З системного аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями частини 6 статті 7 КАС України вправі застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України.

Крім того, у постанові від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15 Верховний Суд України прийшов до висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, із змісту роз`яснень, наведених у пункті 20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе, що в цьому немає його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, за відповідною заявою ОСОБА_1 не виплачено компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Зокрема, за даними позивача сума вказаного середнього заробітку складає 108685 грн. 10 коп., при цьому затримка розрахунку тривала з 23.11.2017 до 24.10.2019, загальна кількість робочих днів 479 днів.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 зазначеного Порядку).

Відповідно до довідки від 01.07.2019 про доходи ОСОБА_1 , розмір грошового забезпечення останнього, за два місяці перед звільненням, становив у вересні 2017 року та у жовтні 2017 року 9530,16 грн. (4861,83 + 4668,33) (аркуш справи 18). Розмір одноденного заробітку склав 226 грн. 90 коп. (9530,16 / 42 дні), що також вказано позивачем в його розрахунку.

Для обчислення середнього заробітку з 23.11.2017 (звільнення в запас) до 24.10.2019 (день виплати компенсації за неотримане речове майно) необхідно застосовувати показник 226,90 грн. в день (9530,16 / 42 дні).

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації, а саме 23.11.2017 по день фактичного розрахунку 24.10.2019, становить 479 дні.

Між тим, в порівнянні із визначеною сумою виплаченої грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна (8403 грн. 96 коп.) вищевказані розрахункові суми (108685 грн. 10 коп.) не можна вважати співмірними, оскільки такі кілька разів перевищують суму такої компенсації.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Верховним Судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019 та в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Зокрема, істотність частки складових компенсації за неотримане речове майно в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 8403 грн. 96 коп. (сума компенсації за неотримане речове майно) / 108685 грн. 10 коп. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) x 100 = 7,73 %.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 7,73 %, становить: 226 грн. 90 коп. (середня заробітна плата позивача за один день) х 7,73 % / 100 = 17 грн. 54 коп. За 479 днів затримки розрахунку середній заробіток за цей час затримки розрахунку складає 8401 грн. 66 коп. (17 грн. 54 коп. х 479).

Окрім цього, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (пункт 163.1 статті 163 Податкового кодексу України далі - ПК України).

Відповідно до підпункту 164.1.1 пункту 164.1 статті 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як передбачено підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 23.11.2017 по день фактичного розрахунку 24.10.2019 в розмірі 8401 грн. 66 коп., решта вимог в цій частині задоволенню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що частина 1 статті 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, апелянтом наводяться обґрунтування і мотиви апеляційної скарги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат грошової компенсації за неотримане речове майно по день фактичного розрахунку за період з 23.11.2017 по 24.10.2019 в сумі 108685,10 грн. та в цій частині задоволено позовні вимоги частково, а отже, предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, у відповідності до вимог частини 1 статті 308 КАС України, є законність і обґрунтованість судового рішення лише у цій частині, мотивів і обґрунтування щодо стягнення матеріальної допомоги за 2008, 2009 Державна установа «Львівська виправна колонія (№48)» не наводить щодо скасування в цій частині та порушення суду першої інстанції.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Суд також враховує позицію, вказану у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Згідно частин 1, 2 статті 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно пункту 6 частини 6 статті 12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року у справі №1.380.2019.004205 скасувати в частині задоволення позовної вимоги про стягнення з Державної установи «Львівська виправна колонія (№ 48)» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплат грошової компенсації за неотримане речове майно по день фактичного розрахунку за період з 23.11.2017 по 24.10.2019 в сумі 108685,10 грн. та в цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з Державної установи «Львівська виправна колонія (№48)» (адреса: 79031, м. Львів, вул. Хуторівка, 2, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виплат грошової компенсації за неотримане речове майно з 23.11.2017 по 24.10.2019 в розмірі 8401 (вісім тисяч чотириста одну) грн. 66 коп., (сума вказана без утримання обов`язкових платежів та зборів.

В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року у справі №1.380.2019.004205 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді О.М. Довгополов

В.В. Гуляк