Справа № 380/1744/20
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/1744/20 пров. № А/857/10799/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Кухтея Р.В., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року у справі № 380/1744/20 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аспект Інвестбуд" до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,-

суддя в 1-й інстанції Качур Р.П.,

час ухвалення рішення 21.07.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 31.07.2020 року,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю Аспект Інвестбуд (далі - позивач, ТзОВ Аспект Інвестбуд) звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі - відповідач), у якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 27.01.2020, яким платнику податку донараховано податок на прибуток приватних підприємств в сумі 120000 грн і нараховані штрафні (фінансові) санкції у сумі 30000 грн та податкове повідомлення-рішення № 000075054 від 27.01.2020, яким платнику донараховано податок на додану вартість у сумі 133333 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що проведеною Головним управлінням ДПС у Львівській області документальною позаплановою виїзною перевіркою встановлено порушення ТзОВ Аспект Інвестбуд пп. 134.1.1 п. 134.1 ст 134, п. 135.1 ст. 135 ПК України, у результаті чого завищено витрати та зменшено податок на прибуток на суму 120000 грн, а також порушення п.п. 198.1, 198.2, 198.3 ст. 198 та п.п. 200.1, 200.4 ст. 200 ПК України, у результаті чого завищено податковий кредит з податку на додану вартість на суму 133333 грн. Внаслідок перевірки контролюючим органом прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення № та № 000075054 від 27.01.2020. Позивач вважає, що під час проведення перевірки відповідачем не у повному обсязі з`ясовано усі фактичні обставини здійснюваної ТзОВ Аспект Інвестбуд господарської діяльності, зокрема, на підставі наданих ТзОВ Аспект Інвестбуд первинних документів, внаслідок чого необґрунтовано прийнято податкові повідомлення-рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року у справі № 380/1744/20 позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм ст.134,135,198,200 Податкового кодексу України.

Податковим органом правомірно прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, оскільки в ході перевірки здійснювані позивачем господарські операції не підтверджено первинними документами, що свідчить про нереальність таких, а також не встановлено адміністративно-господарських можливостей ТзОВ Топ Буд Дизайн (субпідрядника), що об`єктивно необхідні для виконання взятих на себе господарських зобов`язань. Представлені до перевірки акти виконаних будівельно-господарських робіт мають, на думку відповідача, загальний характер, згідно з якими неможливо встановити та пов`язати такі роботи з господарською діяльністю підприємства.

Просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року у справі № 380/1744/20 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

09.11.2020 року на адресу суду надійшло клопотання директора ТОВ «Аспект Інвестбуд» про відкладення розгляду справи, які мотивовані забезпеченням заходів карантину.

При цьому, клопотання сторони про відкладення розгляду справи, у зв`язку із запровадженням Кабінетом Міністрів України на території України карантину з метою запобігання поширення коронавірусної інфекції, на думку апеляційного суду, необхідно відхилити, оскільки відповідно до частини 2 статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів

Крім того, виходячи з положень ч. 4 ст. 196 КАС України присутність осіб, які беруть участь у справі, є не обов`язковою та судом така обов`язковою не визнавалася, а відкладення справи, призведе до необґрунтованого затягування апеляційного розгляду, коли таку може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та наданих письмових пояснень.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що здійснення ТзОВ Аспект Інвестбуд господарських операцій із ТзОВ Топ Буд Дизайн підтверджується первинною документацією, що у свою чергу свідчить про реальність здійснюваних операцій.

Крім того, акт перевірки не відповідає вимогам Порядку № 727 та Методичним рекомендаціям № 396, що діяли на момент проведення відповідачем перевірки та оформлення акта перевірки.

Суд першої інстанції зазначив, що викладені в акті перевірки висновки відповідача щодо взаємовідносин з ТзОВ Топ Буд Дизайн не свідчать про будь-які порушення з боку позивача, оскільки субпідрядники для виконання обов`язків за договорами не позбавлені можливості залучати третіх осіб на підставах, що не заборонені законом. У випадку залучення контрагентами позивача третіх осіб, відповідальними за господарським зобов`язаннями перед позивачем залишаються його прямі контрагенти. За порушення контрагентами податкового, цивільного, трудового та іншого законодавства позивач відповідальності не несе.

Відтак посилання податкового органу про відсутність у субпідрядника ТзОВ Аспект Інвестбуд необхідної для ведення господарської діяльності кількості працівників, технічних, транспортних, інших виробничих ресурсів не свідчить про нереальність виконаних ТзОВ Топ Буд Дизайн робіт відповідно до договорів субпідряду з позивачем.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що Товариство з обмеженою відповідальністю Аспект Інвестбуд зареєстровано у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та присвоєно код за (а.с. 11, 12).

Головним управління ДПС у Львівській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТзОВ Аспект Інвестбуд з питань проведення взаємовідносин з ТзОВ Топ Буд Дизайн за грудень 2018 року та правомірності їх відображення у податкових деклараціях з податку на додану вартість та податковій декларації з податку на прибуток, за результатами якої складено акт № 6/05.4/37879327 від 08.01.2020 (далі - акт перевірки) (а.с. 13-34).

У ході проведення перевірки встановлено порушення ТзОВ Аспект Інвестбуд пп. 134.1.1 п. 134.1 ст 134, п. 135.1 ст. 135 ПК України, що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 120000 грн, та п.п. 198.1, 198.2, 198.3 ст. 198 та п.п. 200.1, 200.4 ст. 200 ПК України, у результаті чого завищено від`ємне значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду на загальну суму 133333 грн.

Таких висновків відповідач при перевірці позивача дійшов з огляду на нереальність здійснення господарських операцій з ТзОВ Топ Буд Дизайн за грудень 2018 року, оскільки проведеним аналізом ланцюга постачання згідно з даними Єдиного реєстру податкових накладних не встановлено придбання даного виду ТМЦ (керамічної плитки Porcelanico сірий (RAL7044) 600*600 в кількості 5800 кв.м), що унеможливлює рух ТМЦ до ТзОВ Топ Буд Дизайн, а також ним не встановлено адміністративно-господарських можливостей ТзОВ Топ Буд Дизайн (субпідрядника), що об`єктивно необхідні для виконання взятих на себе господарських зобов`язань.

На підставі акта перевірки Головним управління ДПС у Львівській області прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № від 27.01.2020, яким ТзОВ Аспект Інвестбуд донараховано податок на прибуток приватних підприємств у сумі 120000 грн та нараховано штрафні (фінансові) санкції у сум 30000 грн (а.с. 35);

- № від 27.01.2020, яким ТзОВ Аспект Інвестбуд донараховано податок на додану вартість на суму 133333 грн (а.с. 36).

Позивач не погодився із такими висновками контролюючого органу, оскільки здійснювані ним господарські операції були реальними та підтверджені долученими до матеріалів справи первинними документами, які також надавалися під час здійснення перевірки. Відтак вважає, що прийняті Головним управління ДПС у Львівській області податкові повідомлення-рішення є незаконними та підлягають скасуванню, тому звернувся із цим позовом до суду.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає, що спірні рішення відповідача протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки вказані обставини, та зміст і реальність спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02.12.2010, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (далі - ПК України).

За визначенням підпункту 14.1.36. пункту 14.1. статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами

Підпунктом 16.1.2. пункту 16.1. статті 16 ПК України визначено обов`язок платника податків вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

При цьому, відповідно до абзацу дев`ятого цієї ж частини, неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Згідно п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства, містити всі обов`язкові реквізити та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які містять обов`язкові реквізити та підтверджують фактичне здійснення господарських операцій (видаткові накладні, акти виконаних робіт та інше.).

Слід зазначити, що податкова накладна не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку.

Відповідно до п.п. 201.6, 201.8, 201.10 статті 201 ПК України податкова накладна є податковим документом.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За правилами пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Приписами пункту 135.2 статті 135 та пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що як доходи, так і витрати, визначаються на підставі первинних документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та формування витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 Витрати, затверджене Міністерством фінансів України № 318 від 31.12.1999 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за № 27/4248 (далі - П(С)БО 16), визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності.

Згідно з п. 6 П(С)БО 16 витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Відповідно до п. 7 П(С)БО 16 витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

за результатами проведеної документальної позапланової виїзної перевірки ТзОВ Аспект Інвестбуд з питань проведення взаємовідносин з ТзОВ Топ Буд Дизайн за грудень 2018 року та правомірності їх відображення у податкових деклараціях з податку на додану вартість та податковій декларації з податку на прибуток відповідач дійшов висновків про завищення позивачем витрат в рядку 2050 Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) на загальну суму 666 667 грн, у тому числі за 2018 рік у сумі 666 667 грн по взаєморозрахунках із ТзОВ Топ Буд Дизайн за грудень 2018 року, у результаті чого встановлено заниження рядка 2290 Фінансовий результат до оподаткування (усього в сумі 666 667 грн), у тому числі за 2018 рік у сумі 666 667 грн.

У результаті контролюючим органом сформовано висновок про порушення позивачем п.п. 5, 6, 7, 9 П(С)БО 16 Витрати та підпункту 134.1.1 п. 134.1 статті 134 ПК України, а саме про заниження ТзОВ Аспект Інвестбуд податку на прибуток на загальну суму 120000,00 грн.

Таких висновків відповідач дійшов з огляду на нереальність здійснення господарських операцій з ТзОВ Топ Буд Дизайн за грудень 2018 року.

Згідно з договором підряду № LAV-27/06/2018 від 27.06.2018, укладеним у м. Києві між ТзОВ Аспект Інвестбуд (підрядник) та ТзОВ Ашан Україна Гіпермаркет (замовник) (далі - Договір), підрядник зобов`язується за завданням замовника власними силами і засобами зі своїх матеріалів/обладнання виконати будівельно-монтажні роботи, повний перелік яких визначений в протоколі погодження договірної ціни, а замовник зобов`язується прийняти виконані роботи та сплатити їх вартість у строки та на умовах, що визначаються цим договором (п. 1.1 Договору) (а.с. 63-67).

Пунктом 6.1 Договору передбачено, що роботи виконуються з матеріалів підрядника, якщо інше не погоджено сторонами.

Додатковою угодою до Договору від 09.07.2018 пункт 1.2 викладено у такій редакції: 1.2. Роботи проводяться на об`єкті замовника Будівництво торгового центру на просп. В.Чорновола - вул. Замарстинівська зі знесенням існуючих споруд (далі - об`єкт) (а.с. 68, зворот).

Судом встановлено, що для виконання робіт на вищевказаному об`єкті між ТзОВ Аспект Інвестбуд (генпідрядник) та ТзОВ Топ Буд Дизайн (субпідрядник) укладено договори субпідряду на виконання будівельно-монтажних робіт № 11092018 від 11.09.2018, № 01102018 від 01.10.2018 та № 06112018 від 06.11.2018 (далі - договори субпідряду) (а.с. 40, 41; 50, 51; 59, 60).

Відповідно до п. 5.1 договорів субпідряду роботи проводяться з матеріалів генпідрядника.

У ході проведення перевірки відповідач дійшов висновку, що господарські операції ТзОВ Аспект Інвестбуд з ТзОВ Топ Буд Дизайн за грудень 2018 року фактично не здійснювалися.

Зокрема, Головним управлінням ДПС у Львівській області встановлено, що згідно з актом приймання-передачі матеріалів від 28.12.2018 за договором субпідряду № 01102018 від 01.10.2018 ТзОВ Аспект Інвестбуд передано керамічну плитку Porcelanico сірий (RAL7044) 600*600 в кількості 5800 кв.м ТзОВ Топ Буд Дизайн (а.с. 53).

З огляду на це відповідач визначив, що до перевірки не представлено підтверджуючих документів на придбання керамічної плитки Porcelanico сірий (RAL7044) 600*600 в кількості 5800 кв.м, оскільки проведеним аналізом ланцюга постачання згідно з даними Єдиного реєстру податкових накладних не встановлено придбання даного виду ТМЦ (керамічної плитки Porcelanico сірий (RAL7044) 600*600 в кількості 5800 кв.м, що унеможливлює рух ТМЦ до ТзОВ Топ Буд Дизайн.

Колегія суддів звертає увагу на те, що серед документів, наданих ТзОВ Аспект Інвестбуд до перевірки, на 8 сторінці акта перевірки, серед іншого, зазначено акт приймання-передачі товару віл 05.11.2018. Копія такого також міститься в матеріалах справи (а.с. 69).

Вказаним актом засвідчено факт поставки ТзОВ Ашан Україна Гіпермаркет до позивачу керамічної плитки Porcelanico сірий (RAL7044) 600*600 в кількості 5800 кв.м загальною вартістю 8202360,00 грн. Саме ця плитка у подальшому передана ТзОВ Топ Буд Дизайн (субпідряднику позивача) для виконання обумовлених будівельно-монтажних робіт.

Відтак висновки податкового органу про відсутність підтверджуючих документів на придбання керамічної плитки зроблені ним без урахування усіх первинних документів, наданих платником податків до перевірки.

До матеріалів справи позивачем додано копії: актів приймання виконаних робіт, довідок про вартість виконаних будівельних робіт, актів приймання-передачі товарів, договору оренди обладнання та видаткових накладних.

Дослідивши надані позивачем до перевірки та долучені до матеріалів справи документи колегія суддів прийшла до переконання, що здійснення ТзОВ Аспект Інвестбуд господарських операцій із ТзОВ Топ Буд Дизайн підтверджується первинною документацією, що у свою чергу свідчить про реальність здійснюваних операцій.

В свою чергу апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції, що об`єкт - торгового центру на просп. В.Чорновола - вул. Замарстинівська, для будівництва якого позивачем укладалися договори субпідряду збудований, що також не заперечується сторонами.

Згідно із п.п. 134.1.1. п. 134.1. ст. 134 ПК України, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту.

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 липня 2019 року по справі №813/6835/14.

Позиція відповідача у справі полягає у наступному.

У ході проведення перевірки відповідачем встановлено, що відповідно до податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма 1-ДФ) за ІІІ квартал 2018 року, прийнятого 08.11.2018 за № , у штаті ТзОВ Топ Буд Дизайн працювало 38 осіб, за IV квартал 2018 року, прийнятого 30.01.2019 за № , у штаті ТзОВ Топ Буд Дизайн працювало 62 особи.

На підставі даних Єдиного реєстру податкових накладних встановлено, що ТзОВ Топ Буд Дизайн у вересні-листопаді 2018 року зареєстровано 60 податкових накладних на виконані роботи, а також податкові накладні на реалізацію ТМЦ, що свідчить про необхідність значних трудових ресурсів для здійснення зазначеного виду фінансово-господарської діяльності. Відповідно до актів виконаних ТзОВ Топ Буд Дизайн робіт такі виконано на різних географічно відділених по території України об`єктах. Перевіркою не підтверджено наявність необхідних трудових ресурсів для фактичного виконання робіт в обмежені проміжки часу в різних містах та областях України, виходячи із задекларованих у звітах обсягів та специфіки, тобто адміністративно-господарських можливостей.

Відтак договори, укладені між ТзОВ Аспект Інвестбуд та ТзОВ Топ Буд Дизайн, не опосередковуються реальним виконанням операцій, які становили їх предмет, не встановлено також залучення ТзОВ Топ Буд Дизайн до виконання вищезазначених робіт протягом вересня-грудня 2018 року субпідрядних організацій у відповідних обсягах.

З огляду на зазначене податковий орган дійшов висновку, що встановлені за результатами перевірки обставини, що свідчать про нереальне вчинення операцій з придбання робіт підприємством ТзОВ Аспект Інвестбуд, тому не дають права на формування податкового кредиту з ПДВ на підставі податкових накладних від наведеного контрагента ТзОВ Топ Буд Дизайн. Представлені до перевірки акти виконаних будівельно-монтажних робіт мають загальний характер, згідно з якими неможливо встановити та пов`язати такі роботи з господарською діяльністю підприємства.

Згідно правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 20.01.2016 у справі за позовом ПАТ «МТС Україна» до Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів і зборів України - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (частина 2 ст. 77 КАС України). У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною частина 1 ст. 77 КАС України обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.

Отже, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, платник податків повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові 21 січня 2020 рок по справі №808/846/16, від 12 листопада 2019 року по справі №802/1154/17-а.

У пункті 65 рішення Європейського суду з прав людини "Булвес АД" проти Болгарії" від 22.01.2009, (заява №3991/03) зазначено, що загальні інтереси спільноти полягають у підтриманні фінансової стабільності системи оподаткування ПДВ разом із її сукупністю нормам щодо нарахування ПДВ до сплати, податкових пільг, податкового кредиту та відшкодування ПДВ. Основними елементами підтримання такої стабільності слід визнати повне і своєчасне виконання усіма платниками ПДВ своїх зобов`язань щодо декларування та сплати ПДВ та, в кінцевому результаті, запобігання будь-яких видів шахрайських зловживань у вказаній системі.

Матеріалами справи підтверджено, що суму податку на додану вартість (133333,34 грн) за податковими накладними № 109 від 20.12.2018 та № 137 від 27.12.2018 включено до складу податкового кредиту за грудень 2018 року, що відповідає даним додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2018 року. За даними системи автоматизованого співставлення розшифровок податкових зобов`язань та податкового кредиту з податку на додану вартість у розмірі контрагентів Податковий блок за грудень 2018 року розбіжність між сумою податкового зобов`язання ТзОВ Топ Буд Дизайн та сумою податкового кредиту ТзОВ Аспект Інвестбуд відсутня.

При дослідженні взаємовідносин ТзОВ Аспект Інвестбуд з ТзОВ Топ Буд Дизайн судом встановлено, що згідно з платіжними дорученнями № 2512 від 20.12.2018 та № 2552 від 27.12.2018 ТзОВ Аспект Інвестбуд здійснено оплату робіт ТзОВ Топ Буд Дизайн на загальну суму 800000,00 грн. До складу такої також включено податок на додану вартість. ТзОВ Топ Буд Дизайн зареєструвало у Єдиному реєстрі податкових накладних для позивача податкові накладні № 109 від 20.12.2018 та № 137 від 27.12.2018 загальною сумою 800000,00 грн, які дали право ТзОВ Аспект Інвестбуд на формування податкового кредиту у сумі 133333 грн. Відтак здійсненні позивачем із субпідрядником операції є реальними та підтверджуються наданими суду доказами.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в акті перевірки висновки відповідача щодо взаємовідносин з ТзОВ Топ Буд Дизайн не свідчать про будь-які порушення з боку позивача, оскільки субпідрядники для виконання обов`язків за договорами не позбавлені можливості залучати третіх осіб на підставах, що не заборонені законом. У випадку залучення контрагентами позивача третіх осіб, відповідальними за господарським зобов`язаннями перед позивачем залишаються його прямі контрагенти.

В свою чергу, на спростування встановлених обставин, відповідач не надав належних та допустимих доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі можуть свідчити, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності.

На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, позивач має відповідні первинні документи, які належно оформленими, містять необхідні реквізити, підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, свідчать реальність вчинення спірних господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

Висновки відповідача про порушення позивачем податкового законодавства по суті ґрунтуються на лише податковій інформації та інформації по справі в яких лише фігурує контрагент позивача.

Вказана податкова інформація не містить жодних даних щодо предмету спору. При формуванні податкової інформації не досліджувалась діяльність позивача. Неможливість реалізації органами державної фіскальної служби визначеної чинним законодавством України компетенції не є доказом вчинення порушення податкового законодавства.

Зазначений етап контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства та аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника. Адже питання правильності відображення платником в обліку проведених господарських операцій досліджуються податковим органом при проведенні податкової перевірки платника з дослідженням фінансово-господарських документів, пов`язаних з нарахуванням і сплатою податку.

За умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об`єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення постачальниками товару правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на валові витрати чи податковий кредит.

Платник податків (покупець товару) не має обов`язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням постачальниками товару вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на валові витрати чи податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів.

Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.

Нереальність господарських операцій з придбання платником податку товару, укладення покупцем товару договору з метою безпідставного формування податкового кредиту з податку на додану вартість та валових витрат з понесених витрат за придбання товару має підтверджуватися належними та допустимими доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сама лише податкова інформація не є тим джерелом отримання податкової інформації, яка згідно положень ст. 83 ПК України визначена в якості підстави для висновків посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок, а відтак не може вважатись доказом вчинення порушень податкового законодавства таким платником.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставного включення до податкового кредиту сум ПДВ та до витрат собівартості придбаних робіт (послуг) колегією суддів враховано таке.

Відповідно до п. 85.4 ст. 85 ПК України при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до п. 5 Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №727 від 20.08.2015, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.10.2015 за № 1300/27745 (зі змінами і доповненнями), факти виявлених порушень законодавства з питань податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Отож, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували правомірність інформації відповідача стосовно відображених порушень.

Також, судом встановлено, що надані до перевірки документи за операціями з вказаним контрагентом містять всі обов`язкові реквізити, містять ідентифікаційні дані керівників юридичних осіб які їх підписали. Зі сторони покупця вказані документи підписані керівником позивача, що підтверджено в ході розгляду справи та не спростовано відповідачем. Вказані документи розкривають зміст господарської операції та підтверджують обставини щодо фактичного виконання робіт (послуг), а відтак є первинними документами в розумінні вимог названого Закону № 996-ХIV та пунктів 2.4, 2.5, 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88.

Надані до перевірки та суду копії первинних документів, містять відомості які у повній мірі відображають суть господарських операцій, що відбулись між позивачем та його контрагентом. Досліджені судом первинні документи, які згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, є підставою для податкового обліку.

Колегія суддів зазначає, що контролюючим органом всупереч вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договору. Перевірки первинних документів вказаних контрагентів проведено не було, пояснень у осіб відповідальних за здійснення вказаних видів діяльності не відбиралось, а відтак відображені в акті перевірки позивача відомості за результатами аналізу інформаційного ресурсу бази податкового обліку відповідача є нічим іншим, як ймовірним припущенням відповідача стосовно відсутності у контрагентів необхідних виробничих та трудових ресурсів для виконання вказаного обсягу робіт.

Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною четвертою якої визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання, а також податкову інформацію надану іншими контролюючими органами, оскільки остання носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Суд зазначає, що наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а певні неістотні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, а також умови укладеного договору та специфіку придбаного товару/послуг, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має та надав суду відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності з іншими доказами свідчать про факт вчинення господарських операцій, натомість доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки з урахуванням закріпленої в ст. 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, а також враховуючи вимоги ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, за якою обов`язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта, контролюючий орган мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази своїх тверджень про те, що задекларовані позивачем податкові зобов`язання за господарськими операціями з вказаним вище контрагентом сформовано безпідставно за господарськими операціями, які не виконувались.

Аналогічна позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі №826/2926/14.

Відповідач в супереч приписів ч. 2 ст. 77 КАС України не довів належними та допустимими доказами обставин щодо правомірності винесених податкових повідомлень рішень по взаємовідносинах позивача з переліченими контрагентами.

При цьому, колегією суддів враховано, що приведені вище норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків, від наявності чи відсутності у контрагентів основних фондів чи дотримання податкової дисципліни контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності (в тому випадку і по ланцюгу постачання) не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту/витрат, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків у вигляді позбавлення права на формування валових витрат чи сум податкового кредиту за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов`язань, адже, поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов`язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов`язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Отож, за відсутності відповідних доказів які беззаперечно могли б свідчити про неможливість виконання названої операції або про її не виконання названими контрагентами, позивач не може бути позбавлений можливості відображення такої операції в своєму податковому обліку та як наслідок зазначене не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення як протиправного, прийнятого контролюючим органом з підстав неналежного ведення або формування платником податків даних свого податкового обліку або наявності зловживань по ланцюгу постачання.

Окрім того, практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477-IV від 23.02.2006 р., є джерелом права, свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського Суду від 09.01.2007 р. у справі "Інтерсплав проти України"). Вказане узгоджується з конституційним принципом індивідуальності юридичної відповідальності.

У рішенні ж Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов`язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності. Можливі порушення по ланцюгу постачання податкової дисципліни та правил здійснення господарської діяльності (відсутність необхідних умов для ведення господарської діяльності, відсутність власних основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів тощо) не можуть бути підставою для позбавлення добросовісного платника податків (позивача) права на валові витрати та на податковий кредит.

Також матеріали справи не містять будь-яких доказів, які могли б свідчити про опосередковану чи пряму обізнаність позивача стосовно ймовірного порушення вимог податкового законодавства вказаним контрагентом. Неналежне виконання контрагентами своїх податкових обов`язків не може бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаність позивача із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування платником даних свого податкового обліку, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі №820/3279/13-а, а відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 21 лютого 2018 року у справі №817/537/17 (адміністративне провадження №К/9901/4401/17), презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного. У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зібраними у справі доказами не підтверджуються доводи апеляційної скарги стосовно того, що вказані господарські операції позивача з контрагентом не мали реального характеру.

Зважаючи на приведені положення законодавства та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставного винесення відповідачем оскаржуваних податкових повідомлень -рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2020 року у справі № 380/1744/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Р. В. Кухтей
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 12.11.2020 року