Справа № 580/4790/20
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2020-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року справа № 580/4790/20

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши у порядку письмового провадження правилами загального позовного провадження в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ГУНП в Черкаській області про визнання протиправними дій та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

27.10.2020 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в особі відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області (далі відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії головного державного виконавця Вельган О.В. щодо винесення постанови від 22.04.2020 про закінчення виконавчого провадження №60752359;

- скасувати постанову головного державного виконавця Вельган О.В. від 22.04.2020 про закінчення виконавчого провадження №60752359.

Прохальна частина позовної заяви містить клопотання:

- поновити строк звернення в суд з цим позовом;

- звільнити від сплати судового збору.

Позов мотивовано неналежним виконанням рішення суду. Зокрема, відповідачем відкрито виконавче провадження щодо зобов`язання ГУНП в Черкаській області розглянути питання щодо прийняття позивача на службу в поліції. Не зважаючи на мотиви прийнятого у справі №823/5477/15 рішення та ухвали щодо його роз`яснення ГУНП в Черкаській області не прийняло позивача на службу в поліції, обмежившись прийняттям рішення про неможливість прийняття позивача на службу. Тому спірне рішення про закінчення виконавчого провадження є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою від 02.11.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання. Також залучено ГУНП в Черкаській області третьою особою на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог (далі третя особа).

06.11.2020 від представника відповідача надійшов суду відзив на позов з проханням відмовити у його задоволенні повністю. На його думку, рішення суду виконане, шляхом видання наказу про вирішення питання щодо прийняття позивача на службу. Зазначає, що державному виконавцю не властиві функції тлумачення змісту рішення суду та визначення правомірності документів. Такі повноваження надані суду. Тому спірне рішення про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з повним фактичним його виконанням відповідає закону.

10.11.2020 засобами електронного зв`язку суду надійшов відзив третьої особи щодо позову, в якому зазначено, що на виконання рішення суду у справі №823/5477/15 прийняте рішення, яким розглянуто питання прийняття позивача на службу в поліції та запропоновано прийняти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад. Жодних інших вимог зобов`язального характеру виконавчий документ не містив, а державний виконавець зобов`язаний виконувати рішення суду виключно за змістом виконавчого документа, а не мотивувальної частини судового рішення. Отже, вказане судове рішення виконане, а спірна постанова державного виконавця є законною та не підлягає скасуванню.

Ухвалою від 11.11.2020 суд закрив підготовче провадження, призначив судовий розгляд справи по суті на 12.11.2020.

Представник відповідача просив розгляд справи здійснювати без його участі. Позивач та третя особа на прибули у судове засідання.

Відповідно до ч.3 ст.268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій. Тому неявка учасників справи не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неприбуттям у судове засідання учасників справи суд відповідно до ч.9 ст.205 КАС України вирішив розглянути справу у письмовому провадженні та згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснювати фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши письмові докази та надавши їм правову оцінку, суд встановив таке.

Суд встановив, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2016 у справі №823/5477/15 зобов`язано Головне управління Національної поліції в Черкаській області вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в органи Національної поліції в Черкаській області.

З метою примусового виконання цього рішення позивачу 27.05.2019 Черкаський окружний адміністративний суд видав виконавчий лист, на підставі якого головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Вельган О.В. постановою від 29.11.2019 відкрила виконавче провадження №60752359.

Листом від 29.04.2020 №1091/12/13/01-2020 боржник (третя особа) повідомив державного виконавця, що на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2016 у справі №823/5477/15 прийняте рішення від 04.12.2019 №3203/12/13/01-2019 та видано відповідний наказ від 28.04.2020 №1060 «Про виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2016 у справі №823/5477/15 за позовом ОСОБА_2 ».

22.04.2020 відповідач прийняв спірну постанову про закінчення виконавчого провадження №60752359 у зв`язку з повним фактичним виконанням.

Не погоджуючись із нею позивач звернулася з цим позовом.

Надаючи оцінку спірному рішенню, суд врахував ч.2 ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, є Закон України Про виконавче провадження від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон №1404-VIII).

Згідно з ч.1 ст.1 Закону №1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною ст.5 Закону № 1404-VІІІ визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною 1 ст.18 Закону № 1404-VІІІ на виконавця покладено обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII передбачено обов`язок виконавця здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Статтею 39 Закону №1404-VIII визначений виключний перелік випадків, у яких виконавче провадження підлягає закінченню.

На підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Суд дійшов висновку про відсутність підстав для закриття виконавчого провадження №60752359 та невідповідність спірного рішення вимогам закону, що обґрунтовується таким.

Згідно зі ст.129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Частинами 2, 4 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Зважаючи, що судове рішення складається зі структурних частин (вступна, описова, мотивувальна та резолютивна), його виконанню має передувати аналіз його повного змісту.

У постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2016 у справі №823/5477/15 щодо виконання якої проводилися дії відповідачем у спірних правовідносинах, зазначено, що позивач виявила бажання проходити службу в поліції, що зафіксовано у рапорті про звільнення від 03 листопада 2015 року, і її було звільнено саме у зв`язку із переходом на службу до іншого органу.

Наведене також підтверджується і тим, що підполковник міліції ОСОБА_1 разом з особовим складом Управління інформаційно-аналітичного забезпечення УМВС України в Черкаській області власноруч написала рапорт на призначення її на посаду заступника начальника Управління інформаційного забезпечення ГУНП в Черкаській області. Її рапорт був завізований начальником управління та переданий до УКЗ УМВС. Проте, питання про працевлаштування позивача вирішено не було.

В період з 19.10.2015 до 22.10.2016 позивач перебувала в стані непрацездатності (вагітність 30 тижнів).

Положеннями Закону України «Про Національну поліцію» закріплено право працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, відповідають вимогам до поліцейських, а також упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону могли бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач виявила бажання проходити службу в органах Національної поліції, що підтверджується відповідними рапортами. Проте відповідачем не було розглянуто питання про її працевлаштування з дотриманням встановленого Законом порядку. ГУНП в Черкаській області не надано жодних доказів на спростування посилання позивача на нездійснення розгляду питання щодо її працевлаштування.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Головне управління Національної поліції в Черкаській області вирішити питання щодо прийняття ОСОБА_1 на службу в органи Національної поліції в Черкаській області.

Крім того, Шостий апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 13.04.2020 у справі №823/5477/15 за наслідками розгляду заяви державного виконавця про роз`яснення постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2016 року зазначив, що оскільки встановлено, що Управління МВС України в Черкаській області протиправно звільнило позивачку, а ГУ Національної поліції в Черкаській області протиправно не прийняло її на службу, а також прийнявши до уваги наявність у позивача права на перехід на службу до Національної поліції України, відповідно до пункту 9 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про національну поліцію, колегія суддів вважає, що суд обрав належний спосіб захисту порушеного права, у спірному випадку відповідач зобов`язаний прийняти на службу ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, і, як наслідок, видати відповідний наказ.

При цьому, Шостий апеляційний адміністративний суд у вказаній ухвалі зазначив, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судами зазначеного способу захисту права не можливо вважати втручанням у дискреційні повноваження відповідача.

Працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п. 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону Про національну поліцію № 580-VIІI, які передбачають вирішення питання щодо подальшого проходження служби співробітниками міліції.

Позивач, як зазначалося, у встановлені строки виявила бажання проходити службу в органах поліції, про що подала відповідний рапорт.

Дослідивши матеріали виконавчого провадження №60752359 суд встановив, що спірне рішення прийняте на підставі інформації боржника у формі листа від 29.04.2020 №1091/12/13/01-2020, яким боржник (третя особа) повідомив державного виконавця, що на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2016 у справі №823/5477/15 прийняте рішення від 04.12.2019 №3203/12/13/01-2019 та видано відповідний наказ від 28.04.2020 №1060 «Про виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2016 у справі №823/5477/15 за позовом ОСОБА_2 ».

Із вказаного наказу від 28.04.2020 №1060 суд встановив, що ГУНП в Черкаській області посилається на п.9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», яким закріплено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

ГУНП в Черкаській області вказує, що 3-х місячний термін, визначений у вказаній нормі, сплив 07.11.2015. Тому для добору на службу в поліцію передбачена процедура проходження конкурсу.

Пунктом 2 резолютивної частини зазначеного наказу запрошено позивача прийняти участь у конкурсах на зайняття вакантних посад в ГУНП в Черкаській області.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що мотиви вищевказаних судових рішень у справі №823/5477/15 щодо наявності у позивача права на прийняття на службу в поліцію на підставі її рапорту, ГУНП в Черкаській області не були враховані, а вищевказаний наказ фактично стосується роз`яснення позивачу права на проходження конкурсу щодо прийняття на службу на загальних підставах, що суперечить висновкам суду.

Отже, рішення у справі №823/5477/15 не вважається виконаним, а відповідач у спірних правовідносинах діяв формально та без врахування обов`язку, визначеного у вказаній вище ч.1 ст.18 Закону №1404-VІІІ.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.40 Закону №1404-VIII виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України стала частиною національного законодавства. Європейський суд з прав людини неодноразово у судових рішеннях вказував, що виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

У справі «Войтенко проти України» (рішення від 29 червня 2004 року) Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.

Конституційний Суд України у абз.3 резолютивної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012 вказав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Отже, виконання судового рішення, у першу чергу, полягає у захисті порушених прав особи, які відновлені судовим рішенням.

Статтею 2 ЗУ №1404-VIIІ визначено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

У спірних відносинах не було дотримано вказаних принципів, що призвело до порушення прав позивача на повне та реальне відновлення її порушеного права, констатованого судом.

Оскільки відповідач не надав суду доказів виконання боржником рішення суду у справі №823/5477/15 з урахуванням мотивів його прийняття, суд дійшов висновку, що спірне рішення прийняте за відсутності правових підстав, вказаних у ч.1 ст.39 №1404-VIII.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Тому спірні дії є протиправними, а постанова підлягає скасуванню.

Оскільки суд звільнив позивача від сплати судового збору, відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 241-246, 287, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Вельган О.В. щодо винесення постанови від 22.04.2020 про закінчення виконавчого провадження №60752359.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Черкаській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Вельган О.В. від 22.04.2020 про закінчення виконавчого провадження №60752359.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його складення.

Суддя О.А. Рідзель