Справа № 540/653/20
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2020-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/653/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Ковбій О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить:

- визнати діяльність територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області протиправною щодо невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди, щомісячних доплат за вислугу років, грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки та допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу;

- визнати бездіяльність територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області протиправною щодо ненадання інформації на його вимогу від 11 грудня 2019 року;

- одночасно ухвалити рішення про стягнення з територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 по виплаті суддівської винагороди (заробітної плати) у розмірі 88,93 мінімальних заробітних плат 1,5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (суму визначено без обов`язкових платежів і зборів).

- допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди (заробітної плати) в межах суми стягнення за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Так, позивач зазначає, що у період з січня 2014 по липень 2019 року перебував на посаді судді Горностаївського районного суду Херсонської області. 05.08.2019 року ним отримано через відділення "Укрпошти" трудову книжку з записом про його звільнення з 22.07.2019 року. Позивач зазначає, що 11.12.2019 року ним надіслано листа - вимогу про виплату не виплачених сум при звільненні та надання документів, однак ТУ ДСА проігноровано вказане звернення. Також, позивач вважає, що йому мало бути виплачено грошову компенсацію за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Загалом позивач вважає, що стягненню з відповідача підлягає сума у 88,93 мінімальних заробітних плат та 1,5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складається з: суддівської винагороди за період з 04.07.2019 року по 22.07.2019 року; щомісячної доплати за вислугу років з 18.01.2018 року по 08.01.2019 року та за травень 2016 року; компенсації за невикористані дні відпустки та допомога на оздоровлення за період з 01.01.2018 року по 22.07.2019 року.

Позивач, покликаючись на норми Законів України "Про судоустрій та статус суддів", "Про відпустки", Кодексу законів про працю України, вважає діяльність ТУ ДСА щодо невиплати наведених сум протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 17.03.2020 року вказана заява була залишена без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків.

23 та 24 березня 2020 року (двома заявами) недоліки позовної заяви були усунуті позивачем, у зв`язку з чим, ухвалою від 30.03.2020 року провадження у справі відкрито, визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження.

28.04.2020 року представником відповідача надано до суду відзив на позов, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими, оскільки всі грошові зобов`язання перед ОСОБА_1 виконано вчасно, остаточні розрахунки здійснені у січні 2018 р. З січня 2018 року позивач на робочому місці не з`являвся без пояснення причин відсутності. А тому, на думку представника відповідача, підстави для виплати заявлених позивачем сум відсутні.

Ухвалою суду від 26.05.2020 року позовну заяву залишено без розгляду в частині позовних вимог щодо визнання протиправною діяльність територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо невиплати ОСОБА_1 щомісячних доплат за вислугу років за період з 18.01.2018 року по 08.01.2019 року, травень 2016 року та стягнення відповідних коштів з територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області.

Ухвалою суду від 26.05.20 провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішенням у справі №640/12087/19.

15.06.2020 року відповідачем на виконання ухвали суду від 29.05.2020 року надано додаткові пояснення згідно яких в ТУ ДСА відсутній розрахунок компенсації за невикористані ОСОБА_1 дні відпустки за період з 01.01.2018 року по 22.07.2019 року. З 18.01.2018 року по день звільнення - 22.07.2019 року позивач не з`являвся до Горностаївського районного суду Херсонської області, роботу не виконував без пояснення причин відсутності. З цієї ж причини позивачу не виплачувалась допомога на оздоровлення за період з 01.01.2018 року по 22.07.2019 року. Водночас за період 2016-2017 роки позивач отримував усі належні йому виплати. Узагальнюючи викладене, відповідач стверджує, що підстави для виплати ОСОБА_1 заявлених ним виплат - відсутні.

06.10.2020 року позивачем надіслано до суду листа, в якому він повідомив про прийняття Шостим апеляційним адміністративним судом постанови по справі №640/12087/19, у зв`язку з чим ухвалою суду від 16.10.2020 року провадження у справі поновлено.

Справа розглянута в порядку письмового провадження.

Щодо строків розгляду справи, суд повідомляє, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відповідно до статті 29 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" установлено з 12 березня 2020р. до 22 травня 2020р. на усій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 року "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" продовжено до 31 липня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 р. № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" дію карантину знову продовжено до 31 серпня 2020 року.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 року розділ VI "Прикінцеві положення"Кодексу адміністративного судочинства України доповнено пунктом 3.

Згідно якого, окрім іншого, передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, розгляду адміністративної справи продовжуються на строк дії такого карантину.17.07.2020 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", яким внесено зміни, зокрема, до Кодексу адміністративного судочинства України.

Після змін п.3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України викладено в наступній редакції: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Також наведений пункт кодексу доповнено приміткою, за якою процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" в редакції Закону України від 30.03.2020 р. N 540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності Законом України від 18.06.2020 р. N 731-IX. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених Законом України від 18.06.2020 р. N 731-IX.

Отже, строки, раніше продовжені п.3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України до кінця дії карантину в новій редакції кодексу обмежені 20 денним строком, який починає перебіг після набрання чинності Законом України від 18.06.2020 р. N 731-IX.

Отже, строк розгляду даної справи продовжений на строк з початку дії карантину до 06.08.2020 року.

Зазначене, у сукупністю з перебуванням судді у відпустці має наслідком прийняття рішення 12.11.2020 року.

Суд, вивчивши доводи позову та відзиву на нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

Так, з рішення Вищої Ради Правосуддя від 04.07.2019 року №1785/0/15-19 вбачається, що ОСОБА_1 Указом Президента України від 17 січня 2014 року № 13/2014 призначений на посаду судді Горностаївського районного суду Херсонської області строком на п`ять років.

Відповідно ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З наявної в матеріалах справи копії постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2020 по справі № 640/12087/19 (№ в ЄДРСР 91719296), тобто рішення суду в адміністративній справі, участь в якій брали ті самі учасники, що і в даній, судом встановлено наступні обставини, які не мають доказуватись в цій справі.

В період з 18.01.2018 року по 30 червня 2019 року позивач був відсутній на роботі, що підтверджується табелями обліку робочого часу Горностаївського районного суду Херсонської області за вказаний період та листами в.о. Голови суду із запитами про причини відсутності на робочому місці.

Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 09 січня 2019 року № 26/3дп/15-19 суддю ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади судді.

Зазначене рішення оскаржено позивачем до Вищої ради правосуддя. За результатами розгляду скарги рішенням Вищої ради правосудця від 20 червня 2019 року № 1683/0/15-19 рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосудця від 9 січня 2019 року № 26/3дп/15-19 про притягнення судді Горностаївського районного суду Херсонської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності залишено без змін.

20 червня 2019 року до Вищої ради правосуддя надійшло подання Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосудця (вх. 6091/0/8-19) про звільнення позивача з посади судді Горностаївського районного суду Херсонської області.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 04 липня 2019 року № 1785/0/15-19 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Горностаївського районного суду Херсонської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України.

Наказом в.о. голови Горностаївського районного суду Херсонської області від 22.07.2014 р. № 05-02/15 на підстав до рішення Вищої ради правосуддя від 04.07.2019 року № 1785/0/15-19 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Горностаївського районного суду Херсонської області на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України" суддю ОСОБА_1 відраховано зі штату Горностаївського районного суду Херсонської області з 22 липня 2019 року.

За позицією позивача, 11 грудня 2019 року ОСОБА_1 надіслав до ТУ ДСА в Херсонській області лист-вимогу про виплату не виплачених сум при звільнені та надання документів, який залишився без відповіді.

Позивач вважає, що ТУ ДСА протиправно не виплатило йому (з урахування ухвали суду в даній справі про залишення позовних вимог без розгляду в частині) при звільненні: суддівську винагороди за період з 04.07.2019 року по 22.07.2019 року та компенсацію за невикористані дні відпустки та допомогу на оздоровлення за період з 01.01.2018 року по 22.07.2019 року, а також не надало відповіді на його вимогу від 11.12.2019 року, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Так, щодо позовних вимог про визнання протиправними дій ТУ ДСА щодо невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 04.07.2019 року по 22.07.2019 року суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 130 Конституції України, Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Нормативно - правовим актом що визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд є Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII).

Частинами шостою та сьомою статті 56 Закону № 1402-VIII визначено коло обов`язків судді, зокрема, обов`язок додержуватися присяги, справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів; подавати декларацію доброчесності судді та декларацію родинних зв`язків судді; не розголошувати відомості, які становлять таємницю, що охороняється законом, у тому числі таємницю нарадчої кімнати і закритого судового засідання; виконувати вимоги та дотримуватися обмежень, установлених законодавством у сфері запобігання корупції.

Відповідно до статей 1, 3 розділу I Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року (далі - Кодекс суддівської етики), суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду. Суддя має докладати всіх зусиль до того, щоб, на думку розсудливої, законослухняної та поінформованої людини, його поведінка була бездоганною.

Згідно ч.1 ст. 135 Закону №1402-VIII, суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч.3 ст. 135 Закону №1402-VIII, базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Спеціальне законодавство, яким є Закон № 1402-VІІІ, не регламентує порядок обліку робочого часу судді, а визначає лише розмір та складові суддівської винагороди за умови належного виконання суддівських обов`язків.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у рішенні від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15 за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Таким чином, до спірних правовідносин можуть бути застосовані норми трудового законодавства, що регулюють порядок нарахування, обчислення та виплати заробітної плати.

Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Отже, нарахування суддівської винагороди повинно здійснюватися на підставі документів з первинного обліку праці.

Порядок обліку робочого часу працівників будь-яких підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності затверджений наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489 "Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці".

Порядок функціонування автоматизованої системи документообігу в судах загальної юрисдикції визначає Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради судців України від 26.11.2010 № 30 (зі змінами та доповненнями).

Згідно п. 2.3.8 вказаного Положення про автоматизовану систему документообігу суду (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), копія табеля обліку використання робочого часу щодо суддів відповідного суду, що складається для виплати заробітної плати, вноситься відповідальною особою суду до автоматизованої системи не пізніше наступного робочого дня після підписання цього табелю.

Верховний Суд у постанові від 29 січня 2018 року в справі № 9901/18/17 виклав правову позицію, згідно з якою відсутність повноважень на здійснення правосуддя не звільняє суддю від дотримання інших вимог законодавства і загальноприйнятих правил поведінки. Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи цю справу, підтвердила правильність такого висновку та у постанові від 19 квітня 2018 року зазначила, що відсутність судді, який не здійснює правосуддя у зв`язку із закінченням повноважень, на робочому місці без поважних причин є порушенням трудового законодавства України. Відсутність судді на робочому місці у цій справі було встановлено на підставі табелів обліку використання робочого часу.

З наданого відповідачем табелю обліку робочого часу за липень 2019 року вбачається, що за період з 04.07.2019 року по 22.07.2019 року ОСОБА_1 (номер за табелем:11) на робоче місце - в Горностаївський районний суд не з`являвся, про що свідчить відмітка "НЗ" - нез`ясовані причини в табелі.

Позивачем не надано доказів на спростування доводів відповідача щодо відсутності його на роботі у спірний період часу без поважних причин.

Отже, враховуючи те, що умовою для нарахування суддівської винагороди є фактичне виконання посадових обов`язків та, з огляду на те, що позивач не здійснював правосуддя та взагалі був відсутній на роботі протягом спірного періоду часу без поважних причин, суд дійшов висновку про правомірність дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу суддівської винагороди.

Аналогічного висновку дійшов Шостий апеляційний адміністративний суд в постанові від 22.09.2020 по справі № 640/12087/19 (№ в ЄДРСР 91719296), обставини якої є релевантними обставинам даної справи та сформовано у правовідносинах між тими самими сторонами.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 в частині щодо позовних вимог про визнання протиправними дій ТУ ДСА щодо невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 04.07.2019 року по 22.07.2019 року та стягнення відповідних сум задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною діяльності ТУ ДСА щодо невиплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та допомогу на оздоровлення за період з 01.01.2018 року по 22.07.2019 року суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 45 Конституції України гарантує кожному, хто працює, право на відпочинок.

Загальні умови, тривалість та порядок надання відпусток урегульовано нормами КЗпП і Закону України "Про відпустки" (далі - Закон № 504/96-ВР).

За змістом статі 74 КЗпП громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Стаття 75 указаного Кодексу визначає, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Особам віком до вісімнадцяти років надається щорічна основна відпустка тривалістю 31 календарний день.

Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" - це спеціальний нормативно-правовий акт, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, а також регламентує статус професійного судді, регулює інші питання. Отже, трудові права та гарантії суддів, окрім загальних норм трудового права, визначаються також цим Законом.

Оскільки є законодавство, яке містить спеціальні норми щодо проходження публічної служби, зокрема Закон України "Про судоустрій і статус суддів", то норми цього закону мають перевагу в регулюванні трудових правовідносин, як спеціальні норми порівняно із загальними нормами трудового законодавства. Однак, якщо питання не врегульовано нормами спеціального законодавства то, відповідно, застосовуються загальні норми трудового законодавства.

Так, відповідно ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Отже, тривалість відпустки судді встановлена спеціальним законом, яким водночас не врегульовано питання обрахунку кількості днів відпустки та порядку її надання.

Таким чином, при визначенні права особи на відпустку та порядку її надання слід керуватись загальними нормами трудового законодавства, зокрема, приписами Закону № 504/96-ВР та КЗпП України.

Відповідно ст. 82 КЗпП України, які кореспондуються з нормами Закону № 504/96-ВР до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються:

1) час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка;

2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу);

3) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому надавалося матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, за винятком відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

4) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 Закону України "Про відпустки", за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку;

5) час навчання з відривом від виробництва тривалістю менше 10 місяців на денних відділеннях професійно-технічних навчальних закладів;

6) час навчання новим професіям (спеціальностям) осіб, звільнених у зв`язку із змінами в організації виробництва та праці, у тому числі з ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників;

7) інші періоди роботи, передбачені законодавством.

З аналізу наведених норм вбачається, що КЗпП України та Закон Закону № 504/96-ВР передбачає вичерпний перелік періодів роботи, що дають право на щорічну основну відпустку, розширеному тлумаченню підлягає лише п.7 ч.1 ст. 82 КЗпП України (п.7 ч.1 ст. 9 Закону № 504/96-ВР відповідно). Однак, з буквального тлумачення п.7 ч.1 ст. 82 КЗпП України (п.7 ч.1 ст. 9 № 504/96-ВР відповідно) вбачається, що інші періоди роботи, які зараховуються до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку також мають бути чітко передбачені законодавством як такі.

В даному конкретному випадку, позивач просить перевірити правомірність відмови відповідача в наданні щорічної відпустки за конкретний період з 01.01.2018 року по 22 липня 2019 року.

Як вже було встановлено судовими рішеннями в справах за участю тих же сторін, зокрема, в справі №640/12087/19 та підтверджується копіями табелів обліку використання робочого часу за відповідні місяці (а.с.75-100) в період з 01.01.2018 року по 22.07.2019 року (період з 04.07.2019 року по 22.07.2019 підтверджується виключно табелем обліку робочого часу) позивач не здійснював правосуддя та взагалі був відсутній на роботі протягом спірного періоду часу без поважних причин.

Жоден нормативно-правовий акт не передбачає права судді на зарахування до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку часу коли він фактично не працював та був відсутній на робочому місці без поважних на те підстав.

Враховуючи те, що в період з 01.01.2018 року по 22.07.2019 року в ОСОБА_1 відсутній будь-який, передбачений ч.1 ст. 82 КЗпП України (ч.1 ст. 9 № 504/96-ВР відповідно) стаж роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, право на таку відпустку, в ОСОБА_1 за відповідний період не виникло.

Грошова компенсація згідно приписів ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону № 504/96-ВР нараховується саме за невикористані дні щорічної відпустки. Враховуючи, що право на щорічну відпустку за період з 01.01.2018 року по 22.07.2019 року в ОСОБА_1 не з`явилось взагалі, то й обов`язок ТУ ДСА щодо виплати компенсації за невикористану відпустку також відсутній.

З цих же підстав - залежності права на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення від права особи на відпустку, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача зобов`язання щодо виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною діяльності ТУ ДСА щодо невиплати компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та допомоги на оздоровлення за період з 01.01.2018 року по 22.07.2019 року задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання бездіяльності територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області протиправною щодо ненадання інформації на вимогу ОСОБА_1 від 11 грудня 2019 року суд зазначає наступне.

Стаття 34 Конституції України закріплює, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 5 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої статті 7 зазначеного закону, право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Питання реалізації громадянами вказаних конституційних прав регулює, зокрема, Закон України "Про звернення громадян" (далі - Закон № 393/96-ВР).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду (ч. 1 ст. 7 Закону № 393/96-ВР).

У статті 3 Закону № 393/96-ВР визначено, що заява (клопотання) - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

За правилами частин першої, третьої статті 7 названого Закону звернення, оформлені належним чином і подані в установленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення; у разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Відповідно ст.ст. 19, 20 Закону № 393/96-ВР, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Отже, за приписами наведених норм слід дійти висновку, що право особи звернутись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб реалізується заінтересованою особою шляхом направлення до таких органів звернення в порядку та у формі, встановленими Законом № 393/96-ВР.

Адресат звернення, в свою чергу, зобов`язаний у термін не більше одного місяця від дня надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання, зокрема, розглянути та письмово повідомити громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

В даному конкретному випадку на виконання ухвали суду від 29.05.2020 року відповідачем надано вимогу про виплату при звільненні та надання документів, надіслану ОСОБА_1 в адресу ТУ ДСА (а.с.115), яка за змістом в повній мірі відповідає змісту вимоги від 11.12.2019 року, яку позивач зазначає як таку, що надсилалась в адресу відповідача та була ним проігнорована.

Відповідно опису вкладення наявного в матеріалах справи (а.с.22) та накладної служби поштового зв`язку №654 вимога позивача від 11.12.2019 року направлена в адресу ТУ ДСА 11.12.2019 року та з огляду на наявність копії вимоги у відповідача була ним отримана.

Разом з копією вимоги, відповідач надав суду лист ТУ ДСА від 20.12.2019 року №1467/02 (а.с.113), який вказаний відповідачем як відповідь на вимогу ОСОБА_1 від 11.12.2019 року, проте, доказів надіслання відповіді ОСОБА_1 суду не надано ні з відзивом на позов ні в подальшому під час розгляду справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При вказаних обставинах суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено надання ним відповіді на звернення ОСОБА_1 від 11.12.2019 року, оформленого у формі вимоги про виплату при звільненні та надання документів, з урахуванням вимог встановлених ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, а тому, виходячи системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності ТУ ДСА щодо ненадання відповіді на вимогу від 11.12.2019 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

В іншій частині позову, в силу наведених вище аргументів, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області (код ЄДРПОУ: ) щодо ненадання відповіді на лист - вимогу від 11.12.2019 року "Про виплату при звільненні та надання документів"

В інший частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В. Ковбій

кат. 106000000