Справа № 620/1337/20
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2020-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1337/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Кондрат Л.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Держпраці у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року, судя Ткаченко О.Є., у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Чернігівській області про визнання протиправними, скасування припису та постанови,-

У С Т А Н О В И Л А:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Чернігівській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати припис Управління Держпраці у Чернігівській області про усунення виявлених порушень від 20 грудня 2019 року №25-09-023/0872-0440;

- визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Чернігівській області про накладення штрафу у розмірі 250 380,00 грн від 07 лютого 2020 року №25-09-023/0872/11.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на підтвердження обставин, викладених посадовою особою Держпраці в Чернігівській області в акті інспекційного відвідування від 20.12.2019 року № 25-09-023/0872, відповідачем не надано жодних доказів щодо наявності між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 трудових відносин. Дії позивача щодо надання вказаним фізичним особам певного об`єму робіт вказує лише на виконання умов цивільно-правового договору, укладених між сторонами. У зв`язку з чим акт відвідування не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем порушень вимог законодавства про працю та документом, на підставі якого приймається припис та постанова про накладення штрафу.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для задоволення клопотання про вихід із письмового провадження та проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем та здійснює підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , що підтверджується витягом з Реєстру платників єдиного податку (а.с.57).

З цивільно-правового договору № 1 від 11.12.2019 року, укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що остання з 11.12.2019 року по 31.12.2019 року виконувала роботи, а саме: випічка круасанів в кількості 500 шт. (а.с.41-42).

В наданому цивільно-правовому договорі № 2 від 13.12.2019 року, укладеному між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вбачається, що остання з 13.12.2019 року по 31.12.2019 року виконувала роботи, а саме: випічка круасанів в кількості 500 шт. (а.с.43-44).

За результатами аналізу інформації, викладеної у службовій записці начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Чернігівській області В. Луцишина про прохання здійснити перевірку у ФОП ОСОБА_1 , 12.12.2019 року т.в.о начальника Управління Держпраці в Чернігівській області видано наказ № 819 про проведення в період з 16.12.2019 року по 27.12.2019 року заходи контролю у формі інспекційного відвідування з питань додержання законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин.

У період з 17.12.2019 року по 20.12.2019 року інспектором праці Управління Держпраці в Чернігівській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування Україні" від 26.04.2017 року № 295 проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

За результатами відвідування складено акт від 20.12.2019 року № 25-09-023/0872 та винесено припис про усунення виявлених порушень від 20.12.2019 року № 25-09-023/0872-0440 (а.с.14-17, 18-19).

В ході інспекційного відвідування встановлено, що громадянки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 допущено до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Натомість між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та позивачкою укладено цивільно-правові договори, які мають ознаки трудового договору.

07.02.2020 року на підставі акта від 20.12.2019 року № 25-09-023/0872 та припису про усунення виявлених порушень від 20.12.2019 року № 25-09-023/0872-0440 Управлінням Держпраці та відповідно до Порядку здійснення контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295, прийнята постанова № 25-09-023/0872/11, якою за порушення ч. 3 ст. 24 КЗпП України на підставі абз. 2 ч.2 ст. 265 КЗпП України вирішено на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф в розмірі 250380,00 грн.

Зазначену постанову мотивовано тим, що працівників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 фактично допущено до роботи без укладення трудового договору, оформлених наказами чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу, що є порушенням ч. 3 ст. 24 КЗпП України. (а.с.22).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Державна служба України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб (п. 1 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96 Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення №96)).

Згідно пп. 6 п. 4 вказаного Положення №96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

На виконання вимог ст. 259 КЗпП України постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року №295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок №295), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).

Пунктом 2 Порядку №295 передбачено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 року у справі №826/8917/17 постанову Кабінету Міністрів України "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування Україні" від 26.04.2017 року №295 визнано нечинною.

Отже, постанова Кабінету Міністрів України "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування Україні" від 26.04.2017 року №295 вважається такою, що втратила чинність з дня набрання законної сили цим судовим рішенням, тобто з 14.05.2019 року.

Таким чином, як убачається із матеріалів справи, інспекційне відвідування проведено відповідачем з 17.12.2019 року по 20.12.2019 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295, яка на час перевірки втратила чинність, а тому не підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

На час апеляційного розгляду справи вищезазначене рішення суду набрало чинності.

Колегія суддів зазначає, що недотримання порядку проведення перевірки тягне за собою скасування рішення, яке було прийнято за результатами її проведення.

Щодо виявлених порушень законодавства про працю, які, на думку відповідача, допущені позивачем, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, юридична особа та фізична особа як сторони відповідних договорів вільні у своєму виборі щодо форми оформлення відносин, і на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

Згідно з ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положеннями ст. 24 КЗпП України визначено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 29 КЗпП України визначено обов`язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце, зокрема до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: 1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2)ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Стаття 94 КЗпП України передбачає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Аналізуючи вищевказані норми, слід зазначити, що основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини, що виникли на підставі договору, від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес трудової діяльності, її організація з дотриманням правил внутрішнього трудового розпорядку, де власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, на відміну від працівника, сам організовує і виконує свою роботу.

З матеріалів справи вбачається, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та фізичні особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 уклали цивільно-правові договори, за умовами яких ФОП ОСОБА_1 (замовник) доручає, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (виконавці) беруть на себе зобов`язання виконувати певні послуги (роботи).

Зі змісту вказаних договорів слідує, що за дорученням замовника вказані особи зобов`язалась на власний розсуд та ризик виконати роботи в обсязі і на умовах, передбачених договором, а замовник зобов`язується приймати та оплачувати такі роботи.

Крім того, із вищезазначених договорів вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 при виконанні договорів не підпорядковуються правилам внутрішнього трудового розпорядку замовника, а самі організовують процес виконання робіт.

Також, факт виконання (невиконання) відповідних робіт з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтверджується актами приймання-передачі виконаних робіт № 1 та № 2 від 27.12.2019 року, за договорами, на підставі яких проведена їх оплата в повному обсязі, своєчасно нараховано та сплачено відповідні податки та внески у встановленому законодавством розмірі (а.с.42, 44).

Відповідно до розрахунково-платіжної відомості №13 та платіжної відомості на виплату грошей №27 за грудень 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нараховано винагороду за цивільно-правовим договором по 1500 грн, з них утримано податку з доходів фізичних осіб по 270 грн, військового збору по 22,50 грн, які сплачені до бюджету, виплачено кошти під підпис про одержання в сумі по 1207,50 грн кожній.

Згідно квитанції від 09.01.2020 року ФОП ОСОБА_1 сплачено єдиний соціальний внесок на суму винагороди за цивільно-правовими договорами в розмірі 660 грн.

Також, у відповідності до податкової звітності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 нею виплачувалася громадянам саме винагорода за цивільно-правовими договорами (код ознаки доходу 102), про що, власне і звітувала до податкової інспекції за формою №1ДФ "Податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку" та формою №Д4 "Звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (а.с.45-55).

Колегія суддів зазначає, що стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Водночас, складення цивільно-правових договорів не може бути розцінено як фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору, оскільки відповідні фізичні особи не є працівниками в розумінні трудового законодавства (зокрема згідно ст.1 Закону України "Про охорону праці"), що свідчить про відсутність в діях позивача ознак порушення ч. 3 ст.24 КЗпП України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 проводилось відповідно до Порядку №823, а не Порядку № 295, як те вказав суд першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

До матеріалів справи було додано направлення Управління Держпраці у Чернігівській області від 12.12.2019 року, в якому відсутнє посилання на норму Закону чи підзаконний акт на підставі якого відбулось інспекційне відвідування.

Проте, з акту інспекційного відвідування № 25-09-023/0872 від 20.12.2020 року та припису №25-09-023/0872-0440 від 20 грудня 2019 року вбачається, що останні складені та прийняті відповідачем відповідно до Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року №295.

Будь-яке посилання на Порядок №823 в даних документах відсутнє.

Наказ №819 від 12.12.2019 року, на який посилається апелянт, останнім до апеляційної скарги та в суд першої інстанції не надано.

Таким чином доводи апелянта в цій частині є безпідставними та спростовуються вищезазначеними актом № 25-09-023/0872 та приписом №25-09-023/0872-0440 від 20 грудня 2019 року.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що у своїх поясненнях ФОП ОСОБА_1 зазначила, що працівники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували на стажувані і після його проходження вона укладе з ними трудові договори, то вони ніяким чином не спростовують встановлених у справі обставин, оскільки під час стажування осіб не позбавляє можливості ФОП ОСОБА_1 укласти з ними цивільно-правові договори на виконання певної роботи за окрему плату.

Таким чином, враховуючи предмети укладених договорів та відсутність факту щодо організації процесу трудової діяльності (внутрішнього розпорядку, оплата заробітної плати, забезпечення умов праці), колегія суддів зазначає, що відносин між позивачем та вказаними особами не є трудовими, що підтверджується матеріалами справи та спростовує доводи апелянта, а тому приписі про усунення виявлених порушень та постанова про накладення штрафу є протиправними та підлягають скасуванню.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції у резолютивній частині було помилко визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Чернігівській області про накладення штрафу від 02.01.2020 року № 25-25-010/0677/3, тоді як оскаржувалась постанова відповідача від 07 лютого 2020 року №25-09-023/0872/11.

Дані про виправлення описки в судовому рішенні в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить до висновку, що рішення суду першої інстанцій слід змінити виклавши абзац третій резолютивної частини рішення наступного змісту: "Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Чернігівській області про накладення штрафу від 07 лютого 2020 року №25-09-023/0872/11". В решті рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з пунктом другим частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Чернігівській області задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 26 червня 2020 року змінити.

Викласти абзац третій резолютивної частини рішення наступного змісту: "Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Чернігівській області про накладення штрафу від 07 лютого 2020 року №25-09-023/0872/11".

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Судя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.