Справа № ЗВ/460/9/20
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № ЗВ/460/9/20 пров. № А/857/12015/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Кухтея Р.В., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року про повернення заяви у справі № ЗВ/460/9/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненської області про визнання протиправною бездіяльності,-

суддя в 1-й інстанції Гудима Н.С.,

час ухвалення рішення 07.09.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення 07.09.2020 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, у якій просив визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, яка полягає у невиконанні, починаючи з 17.05.2018 постанови Костопільського районного суду Рівненської області від 21.01.2011 у справі №2-а-9/11, зміненої згідно з постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011у справі №2-а-9/11.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року у справі № ЗВ/460/9/20 повернено заяву заявнику.

Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу на неї, в якій просить скасувати оскаржену ухвалу та постановити нову ухвалу, якою направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що бездіяльність відповідача є триваючою, яка розпочалася з 17 травня 2018 року. від так строки на подання заяви, встановлені в статті 383 КАС України не пропущені.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апелянта у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини.

Постановою Костопільського районного суду Рівненської області від 21.01.2011 у справі №2-а-9/11 визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії та щомісячної додаткової пенсії відповідно до Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1, інваліду другої групи, відповідно до ст.ст.50, 54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і ст.87 Закону України Про пенсійне забезпечення в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової щомісячної пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, виходячи з мінімального розміру пенсії за віком визначеному у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням виплачених сум за період з 28 грудня 2009 року по 9 грудня 2010 року.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 у справі №2-а-9/11 постанову Костопільського районного суду Рівненської області від 21.01.2011 року змінено, шляхом виключення з резолютивної частини постанови суду слова "і ст. 87 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та "по 09 грудня 2010 року". В іншій частині постанову суду залишено без змін.

На виконання вказаних постанов Костопільським районним судом Рівненської області видано виконавчий лист №2-а-9/11, який 17.12.2014 ОСОБА_1 подав до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області.

17.05.2018 Державною казначейською службою України на банківський рахунок ОСОБА_1 перераховано заборгованість в сумі 86060,35 грн. та листом від 02.04.2019 №5-08-08/5764 повернуто Головному управлінню Державної казначейської служби України в Рівненській області виконавчий лист та рішення суду у справі 2-а-9/11 з відміткою про їх виконання.

11.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області зі скаргою щодо невиконання постанов Костопільського районного суду Рівненської області від 21.01.2011 та Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 у справі №2-а-9/11.

18.04.2019, у відповідь на вказане звернення, листом №13-08-11/1100 Головне управління ДКС у Рівненській області повідомило ОСОБА_2 про виконання рішення суду Державною казначейською службою України 17.05.2018.

10.05.2019 ОСОБА_1 повторно звернувся до ГУ ДКС України в Рівненській області зі скаргою, у якій просив повідомити його яким саме чином та на підставі яких обставин/якого законодавства 17.05.2018 нібито виконана постанова Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 у справі №2-а-9/11 та чому з 17.05.2018 припинено виконання постанови, позаяк дане рішення суду є безтерміновим та повинно виконуватися на постійній основі.

06.06.2019, у відповідь на вказану скаргу, листом №13-13-10/3267 ГУ ДКС України в Рівненській області повідомило заявника, що Державною казначейською службою України 17.05.2018 здійснено погашення заборгованості за вказаними рішеннями відповідно до довідки про здійснення нарахування на виконання рішення суду, наданої ГУ ПФУ в Рівненській області.

Вважаючи протиправним таке невиконання ГУ ДКС України в Рівненській області постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 у справі №2-а-9/11, ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ДКС України в Рівненській області про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиконання, починаючи з 17.05.2018, постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 у справі №2-а-9/11 та зобов`язання ГУ ДКС України в Рівненській області вчинити дії, спрямовані на подальше виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 у справі №2-а-9/11.

Так, 21.08.2019 рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21.08.2019 у справі №460/1742/19, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.

При цьому, у тексті постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019 зазначено, що "Із змісту даного адміністративного позову та матеріалів справи видно, що позивач вважає, що постанова Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 р. у справі №2-а-9/11, яка набрала законної сили та відповідно до ст.370 КАС України є обов`язковою до виконання, фактично не виконане. Як вірно було зазначено судом першої інстанції, відповідачем (боржником) у справі №2-а-9/11 є саме Управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області. Колегія суддів зазначає, що процесуальним законом встановлений певний порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень, зокрема органом ПФУ, на виконання рішення суду, і цей порядок передбачає, зокрема, звернення позивача (стягувача) до суду відповідно до статті 383 КАС України. Так, статтею 383 КАС України передбачено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Зміст такої заяви, порядок її подання і судового розгляду визначені частинами 2-6 ст.383 КАС України. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав щодо виконання судового рішення шляхом пред`явлення адміністративного позову до ГУ ДКС України у Рівненській області не відповідає об`єкту порушеного права".

Іншими словами, вказаним рішенням ОСОБА_1 було роз`яснено, що має місце невиконання ГУПФУ в Рівненській області (боржником за виконавчим листом №2-а-9/11) постанови Костопільського районного суду Рівненської області від 21.01.2011 у справі №2-а-9/11, зміненої постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011, та у разі незгоди з такою бездіяльністю ГУПФУ в Рівненській області ОСОБА_1 вправі звернутися до суду з заявою в порядку ст.383 КАС України.

Як свідчать дані КП "ДСС" по справі №460/1742/19, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019, ОСОБА_1 отримав 21.11.2019.

Натомість, у січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиконання, починаючи з 17.05.2018, постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 у справі №2-а-9/11 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області вчинити дії, спрямовані на подальше виконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 у справі №2-а-9/11.

11.02.2020 ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду у справі 460/417/20, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2020, ОСОБА_3 повернуто позовну заяву. У постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.04.2020 повторно (після постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019 у справі №460/1742/19) зазначено, що оскільки адміністративний позов ОСОБА_1 обґрунтовано протиправними діями відповідача щодо невиконання постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 у справі №2-а-9/11 відповідно до досліджених у рішенні спірних правовідносин, то захист порушених прав, свобод та інтересів позивача здійснюється не в позовному провадженні, а у порядку судового контролю за виконанням судових рішень відповідно до вимог ст.383 КАС України з додержанням певної процедури. Отже, позивачем обрано невірний та неефективний спосіб захисту своїх порушених прав, так як приписи ст.383 КАС України регламентують інший порядок розширення сфери судового захисту, в тому числі, і про визнання протиправними рішень , дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або про порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду".

Таким чином, встановлені обставини справи в їх сукупності свідчать, що про факт припинення виконання постанови Костопільського районного суду Рівненської області від 21.01.2011 у справі №2-а-9/11 та постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011, ОСОБА_1 дізнався в червні 2019 року, а про факт невиконання вказаних постанов через протиправну бездіяльність ГУ ПФУ в Рівненській області та процедуру оскарження такої бездіяльності в порядку ст.383 КАС України - не пізніше 21.11.2019 (з дня вручення йому копії постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019 у справі №460/1742/19).

Із заявою про визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в Рівненській області щодо виконання постанови Костопільського районного суду Рівненської області від 21.01.2011 у справі №2-а-9/11 та постанови Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 у цій справі в порядку ст.383 КАС України позивач звернувся лише 25.08.2020, що підтверджується відбитком штемпеля на поштовому конверті.

Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що подана заява не відповідає вимогам, передбаченим ст. 383 КАС України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України, обов`язковість судового рішення є однією із основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частинами 2, 4 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Аналогічні положення містить КАС України, зокрема, нормами ст.370 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч.ч.2, 4 ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Таким чином, вирішення спору в судовому порядку завершується винесенням судового рішення у справі, яке після набрання ним законної сили є обов`язковим для учасників справи та в подальшому має бути виконано стороною у справі самостійно, або у примусовому порядку, визначеному нормами Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів зазначає, що визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду врегульовано ст.383 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

У такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються (ч. 2 ст. 383 КАС України).

За ч. 3 ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом До заяви додаються докази її надіслання іншим учасникам справи.

Згідно ч. 4 ст. 383 КАС України заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

За правилами ч.5 ст.383 КАС України у разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.

Таким чином, в червні 2019 року ОСОБА_1 було відомо про припинення виконання Державною казначейською службою України постанови Костопільського районного суду Рівненської області від 21.01.2011 у справі №2-а-9/11, зміненої постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011, оскільки вказані судові рішення виконані 17.05.2018.

Проте, до суду із заявою в порядку статті 383 КАС України позивач звернувся лише в серпні 2020 року.

При цьому, в обґрунтування поданої заяви зазначив, що бездіяльність відповідача необмежена в часті, а є триваючим правопорушенням, тому не можна вважати, що ним пропущено строк звернення до суду із заявою в порядку ст. 383 КАС України.

Отже, колегія суддів зазначає, що позивач дізнався про порушення своїх прав в червні 2019 року.

Згідно із частиною четвертою статті 383 КАС України заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

Враховуючи наведене колегія суддів констатує, що заява ОСОБА_1 подана із порушенням строку звернення до суду, передбаченого частиною четвертою статті 383 КАС України та підлягає поверненню відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 383 КАС України.

Відповідно до частини п`ятої статті 383 КАС України у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.

У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.

З наведеного видно, що стаття 383 КАС України передбачає наявність самостійного провадження для вирішення заяви, яка подана згідно її вимог. І така заява повертається заявнику тільки у разі невідповідності її вимогам статті 383 КАС України.

Поважних причин пропуску строку звернення з вказаною заявою позивачем не наведено.

Доводи скаржника про те, що порушення відповідачем його прав є триваючим, оскільки триває безперервно до цього часу, є безпідставними, оскільки повністю спростовуються положеннями ст. 383 КАС України.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що у суду першої інстанції були обгрунтовані підстави повернути заяву, у зв`язку із тим, що така не відповідає вимогам ч. 5 ст. 383 КАС України.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій зокрема у постанові від 19 березня 2019 року в справі № 2а-516/2010 (провадження № К/9901/55024/18).

За таких обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновками суду першої інстанції, а тому доводи апелянта слід відхилити.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись 229, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року про повернення заяви у справі № ЗВ/460/9/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Р. В. Кухтей
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 12.11.2020 року