Справа № 640/21651/19
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2020-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2020 року м. Київ № 640/21651/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення заходів «Укрспортзабезпечення»

до Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного управління юстиції у м. Києві

про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Державна установа «Управління збірних команд та забезпечення заходів «Укрспортзабезпечення» з позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного управління юстиції у м. Києві в якому просила:

- визнати протиправними дії державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного управління юстиції у м. Києві Лазюка Д.М. щодо винесення постанови від 17.10.2019р. про накладення штрафу на боржника - Державну установу «Управління збірних команд та забезпечення заходів «Укрспортзабезпечення» у розмірі 5 100, 00 грн. у ВП № 59677809;

- визнати протиправною та скасувати постанову Печерського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного управління юстиції у м. Києві ВП № 59677809 від 17.10.2019р. про накладення штрафу на боржника - Державну установу «Управління збірних команд та забезпечення заходів «Укрспортзабезпечення» у розмірі 5 100, 00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що постанова про накладення штрафу на боржника від 17.10.2019р. є протиправною, оскільки рішення суду виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідачем відзив на адміністративний позов не подано, так само не виконано вимоги суду про надання копії матеріалів виконавчого провадження.

Розглянувши адміністративний позов та додані до нього матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, зазначає наступне.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.02.2017р. у справі № 759/10569/16-ц залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01.06.2017р. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» «Про звільнення ОСОБА_1 » № 58-к від 06 липня 2016 р. відносно ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» з 07.07.2016 р. Стягнуто з Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.07.2016 р. по 15.12.2016 р. включно в розмірі 41 695 грн. 50 коп. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., а всього - 46 695 (сорок шість тисяч шістсот дев`яносто п`ять) грн. 50 коп.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20.02.2017р. виправлено арифметичну помилку в резолютивній частині короткого та повного тексту судового рішення від 14.02.2017р., а саме: четвертий абзац викладено в наступній редакції:

«Стягнути з Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.07.2016 р. по 04.01.2017 р. включно в розмірі 46 450 грн. 25 коп. та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., а всього - 51 450 (п`ятдесят одна тисяча чотириста п`ятдесят) грн. 25 коп.»

На виконання вищезазначеного рішення Святошинським районним судом м. Києва 15.02.2017р. видано виконавчий лист № 759/10569/16-ц, який пред`явлено до виконання.

31.07.2019р. відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59677809 за виконавчим листом від 15.02.2017р. № 759/10569/16-ц, виданого Святошинським районним судом м. Києва.

Державною установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» листом від 13.08.2019р. подано клопотання до відповідача про закінчення виконавчого провадження, з огляду на його виконання в повному обсязі ще в 2017 році.

17.10.2019р. відповідачем винесено постанову про накладення штрафу на позивача за невиконання рішення суду в розмірі 5 100, 00 грн.

Позивач вважаючи постанову про накладення штрафу від 17.10.2019р. винесену в межах виконавчого провадження № 59677809 протиправною, звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з такого.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016р. № 1404-VІІІ (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону № 1404-VІІІ, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 3 Закону № 1404-VIII до виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню відповідно до цього Закону віднесено виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;.

Статтею 18 Закону № 1404-VІІІ передбачено обов`язки і права виконавців.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 5, 6 Закону № 1404-VІІ, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Згідно з ч. 4 ст. 19 Закону № 1404-VІІ, сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Відповідно до ч. 5, 6 Закону № 1404-VІІ, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Частиною 1 статті 75 Закону № 1404-VІІ визначено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

З аналізу вказаних норм вбачається, що Законом № 1404-VІІІ встановлено відповідальність боржника за невиконання судового рішення. Тобто, на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником рішення суду, з приводу якого здійснюються заходи на його виконання, без поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в обґрунтування протиправності оскаржуваної постанови посилається на виконання рішення суду ще до моменту відкриття виконавчого провадження, а саме 21.02.2017р. на підтвердження чого надає копію клопотання про закінчення виконавчого провадження поданого до відповідача 13.08.2019р.

Однак, проаналізувавши копію вказаного клопотання, суд приходить до висновку про те, що останнє не може слугувати доказом на підтвердження факту виконання рішення суду в повному обсязі, оскільки жодних доказів виконання такого рішення до суду не надано. Таке клопотання містить виключно доводи позивача щодо виконання рішення суду, а більше того до матеріалів справи не долучені додатки, які долучались до такого клопотання та якими фактично позивачем обґрунтовано виконання рішення суду.

Одночасно, суд зазначає таке.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 2 КАС України, основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Крім того, згідно з практикою Європейського Суду з прав людини (п. 40 Рішення від 19.03.1997 року у справі «Горнсбі проти Греції») право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у Рішенні від 15.03.2001 року у справі «Піалопулос та інші проти Греції», якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

Згідно з п. 66 Рішення Європейського Суду у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Також в Рішенні від 29.06.2004 року у справі «Войтенко проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися.

Отже, суд приходить до висновку, що невиконання боржником судового рішення, що набрало законної сили, може свідчити про порушення права особи, гарантованих пунктом 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Суд вважає, що наведені позивачем обставинаи не підтверджують факту виконання рішення суду, яке набрало законної сили. Одночсано, не надано доказів того, що існували обставини, які істотно ускладнювали виконання рішення або роблять його неможливим.

Більше того, судом взято до уваги той факт, що належне виконання рішення суду в частині поновлення стягувача на посаді на підставі рішення суду є відновленням порушеного права особи на працю та гарантії від незаконного звільнення, що передбачено статтею 43 Конституції України. Статтею 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення в суду в частині поновлення на посаді підлягає негайному виконанню.

Таким чином, оскільки станом на момент винесення рішення у справі позивачем до суду не надано доказів виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.02.2017р. у справі № 759/10569/16-ц, оскаржувана постанова за невиконання рішення суду, є законною та обґрунтованою, а відтак не підлягає скасуванню.

Оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 159, 243-245, 263, 382 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення заходів «Укрспортзабезпечення» - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 КАС України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295, 296 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська