Справа № 400/2976/20
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2020-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2020 р. № 400/2976/20
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В. В. розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , АДРЕСА_1

до відповідача:Інгульського районного відділу у місті Миколаєві Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, вул. 12 Поздовжня, 42-а, м. Миколаїв, 54034

про:визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Інгульського районного відділу в місті Миколаєві Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (далі відповідач), в якій просить визнати протиправною відмову відповідача в оформленні та видачі паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки зразка 1994 року неповнолітньої на ім`я ОСОБА_2 відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ; зобов`язати відповідача оформити та видати паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ, з проставленою відміткою місця проживання без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки його персональних даних; оформити та видати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України зразка 1994 р. у вигляді паспортної книжечки без передачі будь-яких даних про неї до Єдиного державного демографічного реєстру, без формування (присвоєння) унікального номера запису в Реєстрі та без використання будь-яких засобів Єдиного державного демографічного реєстру, паспортний облік здійснювати виключно за прізвищем, іменем та по батькові, роком народження та місцем реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на обставину звернення до відповідача за отриманням її неповнолітньою донькою ОСОБА_2 паспорта у формі книжечки зразка 1994 року, у зв`язку із відмовою від ID-паспорта громадянина України у формі картки за релігійними переконаннями. Позивач зазначає, що у відповідь на це звернення відповідач протиправно відмовив у видачі паспорта у формі книжечки.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позовних вимог заперечує та просить відмовити в позові, посилаючись на те, що дотепер позивачем не ініційовано належним чином питання оформлення їй паспорта громадянина України, оскільки у передбаченому законом порядку та з відповідним переліком документів позивач до органів міграційної служби, зокрема, до відповідача не зверталася.

Заяв про розгляд справи із повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

Відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у письмовому провадженні.

Безпосередньо, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши докази, що містяться у справі, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, суд установив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_1 і станом на день розгляду справи не досягла повноліття, що підтверджується копією свідоцтва про народження від 13.07.2004 НОМЕР_1 (а. с. 8).

01.07.2020 ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до відповідача із заявою (а. с. 10-12), в якій, посилаючись на відмову від ID-картки за релігійними переконаннями, просила оформити і видати дитині ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ та одночасно наголосила, що вказане Положення не передбачає внесення даних про особу до Єдиного державного демографічного реєстру, а також формування (присвоєння) унікального номера запису в реєстрі (будь-яких інших ідентифікаторів: цифрових, штрих кодових, QR-кодових, біометричних тощо), використання будь-яких засобів ЄДДР.

До заяви були додані копія свідоцтва про народження, копія паспорту законного представника та дві фотокартки. На заяві зазначено також: «Мною прочитано та перевірено з моїх слів записано вірно. ОСОБА_2 »

Листом від 02.07.2020 № 4812-652/4812.1-20 (а. с. 13-14) відповідь, у відповідь на вказану вище заяву, повідомив, що переконання особи, належність до окремих соціальних груп не можуть бути законною підставою для увільнення від своїх обов`язків перед державною або відмовитися від виконання законів. З посиланням на Окрему думку суддів Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 806/3265/17, відповідач зазначив, що належність до певної суспільної групи, так само як і переконання щодо присвоєння унікального номера не можуть бути підставою для того, щоб порушувати / не виконувати вимоги Закону України «Про Єдиний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та/чи робити з нього винятки. Відповідач вказав, що Єдиний демографічний реєстр ведеться з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних», оформлені засобами Єдиного державного демографічного реєстру документи забезпечують більш надійний ступінь захисту від втручання, пошкодження чи втрати інформації у порівнянні із документами на паперових носіях. Відповідач повідомив позивачу, що, враховуючи викладене, у ДМС та її територіальних органів / підрозділів відсутні законні підстави для оформлення та видачі їй паспорта громадянина України відповідно до постанови Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ.

Приймаючи рішення у справі, суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України від 20.11.2012

№ 5492-VI «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» (далі Закон № 5492-VI), документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України (…).

Частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 14 Закону № 5492-VI передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України (частина перша статті 21 Закону № 5492-VI).

Отже, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації.

Згідно із частиною третьою статті 13 Закону № 5492-VI, паспорт громадянина України (…) містить безконтактний електронний носій.

Відповідно до пунктів 3, 5, 6, 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII (далі Положення № 2503-XII), бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Паспортна книжечка являє собою зшиту в накидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. У верхній частині лицьового боку обкладинки зроблено напис «Україна», нижче - зображення Державного герба України, під ним - напис «Паспорт». На внутрішньому лівому боці обкладинки у центрі - зображення Державного прапора України, нижче напис «Паспорт громадянина України». На першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім`я та по батькові, дата і місце народження. На першій сторінці також вклеюється фотокартка і відводиться місце для підпису його власника. На другу сторінку заносяться відомості про стать, дату видачі та орган, що видав паспорт, ставиться підпис посадової особи, відповідальної за його видачу. Записи засвідчуються мастиковою, а фотокартка - випуклою сухою печаткою. Перша сторінка або перший аркуш після внесення до них відповідних записів та вклеювання фотокартки можуть бути заклеєні плівкою. У разі заклеювання плівкою усього аркуша записи та фотокартка печатками не засвідчуються. Третя, четверта, п`ята і шоста сторінки призначені для фотокарток, додатково вклеюваних у паспорт, а сьома, восьма і дев`ята - для особливих відміток. На десятій сторінці робляться відмітки про сімейний стан власника паспорта, на одинадцятій - шістнадцятій - про реєстрацію постійного місця проживання громадянина. На прохання громадянина до паспорта може бути внесено (сьома, восьма і дев`ята сторінки) на підставі відповідних документів дані про дітей, групу крові і резус-фактор. На внутрішньому правому боці обкладинки надруковано витяг з цього Положення.

Вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.

Водночас пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» (далі Постанова № 302) затверджено: зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, що додається.

За змістом пункту 2 Постанови № 302, із застосуванням засобів Реєстру запроваджено:

з 01 січня 2016 року - оформлення і видача паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII;

з 01 листопада 2016 року - оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

У пункті 3 Постанови № 302 установлено:

прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01.11.2016 припиняється.;

паспорт громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, оформлений та виданий на підставі документів, поданих до 01.11.2016, є чинним протягом строку, на який його було видано;

вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснюються відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Пунктом 131 Постанови № 302 передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація: (…) біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи.

Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразка містить відцифровані персональні дані особи.

У постанові від 19.09.2018 у справі № 806/3265/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що норми Закону № 5492-VI на відміну від норм Положення про паспорт № 2503-XII не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне імя, що становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine» від 14.06.2007). Установлення обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі «GropperaAG and Others v. Switzerland» від 28.03.1990).

Тобто будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у цьому випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Крім того, відповідно до статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду узяла до уваги, що Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Х`ю Джордан проти Великої Британії» сформулював таку позицію: «Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу».

У вказаній вище постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у виглядікартки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

З урахуванням викладеного, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що для належного захисту порушених прав позивача необхідно зобов`язати орган Державної міграційної служби України, який виступав відповідачем у розглянутій Верховним Судом справі, оформити та видати позивачу паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт № 2503-ХІІ.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання паспорта громадянина України у формі книжечки зразка 1994 року, оформленого відповідно до Положення про паспорт № 2503-XII.

03.04.2019 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 398 «Про внесення зміни до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 302», якою доповнив пункт 3 постанови Постанови № 302 абзацом такого змісту: «Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року».

Отже, зазначеними змінами до Постанови № 302 запроваджена обов`язковість надання громадянами, для отримання паспорта у формі книжечки зразка 1994 року, рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року.

Оскільки, відповідно до пункту 3 Постанови № 302, до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року оформлення та видача таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, здійснюється Державною міграційною службою України громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року, суд вбачає підстави для зобов`язання відповідача оформити та видати позивачу паспорт громадянина України зразка 1994 року.

Суд не бере до уваги посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на недотримання позивачем процедури звернення до органу Державної міграційної служби за отриманням паспорта, оскільки це не було мотивом відмови в оформленні та видачі паспорта позивачу, оформленої листом від 02.07.2020 № 4812-652/4812.1-20. Як суд установив вище, єдиним мотивом для такої відмови, відповідно до цього листа, була незгода відповідача з наявністю у позивача права на отримання паспорта у формі книжечки зразка 1994 року. Посилань на недотримання позивачем процедури звернення за отриманням паспорта або невідповідність нормам законодавства наданих нею документів у листі відповідача від 02.07.2020 № 4812-652/4812.1-20 не міститься.

Суд зазначає, що лист відповідача від 02.07.2020 № 4812-652/4812.1-20 не містить роз`яснень позивачу щодо порядку звернення за отриманням паспорта, у ньому не зазначено, яких документів не вистачає та які належить подати додатково.

Оскільки предметом судового розгляду є відмова відповідача в оформленні і видачі позивачу паспорта у формі книжечки, яка оформлена саме листом від 02.07.2020 № 4812-652/4812.1-20, суд не має підстав приймати до уваги аргументи відповідача, що не були покладені в основу оскаржуваної відмови.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач не довів суду правомірності відмови в оформленні та видачі ОСОБА_2 паспорта у формі книжечки.

У зв`язку з вищенаведеним суд дійшов висновку, що в частині визнання відмови відповідача протиправною та зобов`язання його оформити і видати ОСОБА_2 паспорт у формі книжечки позов належить задовольнити.

Щодо решти позовних вимог (про вчинення відповідачем відповідних дій без автоматизованої обробки персональних даних позивача, без передачі будь-яких даних про неї до Єдиного державного демографічного реєстру, без формування (присвоєння) унікального номера запису в Реєстрі та без використання будь-яких засобів Єдиного державного демографічного реєстру, паспортний облік здійснювати виключно за прізвищем, іменем та по батькові, роком народження та місцем реєстрації) суд зазначає про таке.

У постанові від 19.09.2018 у справі № 806/3265/17 Великої Палата Верховного Суду дійшла висновку, що для належного захисту порушених прав позивача слід зобов`язати Відділ УДМС оформити та видати їй паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт № 2503-ХІІ.

В той же час, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача не передавати будь-які дані про позивача до Єдиного державного демографічного реєстру, формування (присвоєння) унікального номера запису в Реєстрі і використання будь-яких засобів Єдиного державного демографічного реєстру, Велика Палата Верховного Суду вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки при видачі позивачці паспорта у формі, визначеній Положенням про паспорт № 2503-ХІІ, не передбачено внесення даних особи до Єдиного державного демографічного реєстру.

Як зазначено вище, в силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також суд врахував, що Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ містить вимоги про внесення до паспорту у формі книжечки відомостей про зареєстроване місце проживання, тому, оскільки суд зобов`язує відповідача видати позивачу паспорт відповідно до цього Положення, окремо зобов`язувати відповідача проставляти таку відмітку немає потреби.

Крім того, суд зауважив, що формулювання позовної вимоги, зазначеної у пункті 3 прохальної частини позовної заяви («оформити та видати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України зразка 1994 р. у вигляді паспортної книжечки без передачі будь-яких даних про неї до Єдиного державного демографічного реєстру, без формування (присвоєння) унікального номера запису в Реєстрі та без використання будь-яких засобів Єдиного державного демографічного реєстру, паспортний облік здійснювати виключно за прізвищем, іменем та по батькові, роком народження та місцем реєстрації») не дає підстав вважати, що вона спрямована до відповідача, оскільки не містить вимог про зобов`язання відповідача вчинити ці дії. Іншими словами, ця позовна вимога сформульована так, ніби вона спрямована до суду, тоді як вчинення відповідних дій (оформлення і видача паспорта і т.д.) не належить до повноважень суду.

Отже, позов належить задовольнити частково.

Судові витрати у справі відсутні.

Керуючись статтями 2, 19, 139, 242 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 , поданий в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Миколаєва Миколаївської області) до Інгульського районного відділу у місті Миколаєві Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (вул. 12 Повздовжня, 42-а, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код за ) задовольнити частково.

2. Визнати протиправною оформлену листом від 02.07.2020 № 4812-652/4812.1-20 відмову Інгульського районного відділу в місті Миколаєві Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області в оформленні та видачі ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ.

3. Зобов`язати Інгульський районний відділ в місті Миколаєві Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області (вул. 12 Повздовжня, 42-А, м. Миколаїв, 54028, ідентифікаційний код за ) оформити та видати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Миколаєва Миколаївської області) паспорт громадянина України у формі паспортної книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Птичкіна