Справа № 640/18696/20
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2020-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Кучми А.Ю.,

суддів Аліменка В.О., Бєлової Л.В.

за участю секретаря Островської О.В.,

розглянувши за відсутності осіб, які беруть участь в справі, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ст. 229 КАС України у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), треті особи: ОСОБА_2 , Головне управління ДПС у м.Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову від 28.10.2013 про повернення виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні № 19917582.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є співвласником нерухомого майна (квартири) разом з ОСОБА_2 , усе належне на праві приватної власності майно якого конфісковане за рішенням суду. У ході виконавчого провадження з виконання рішення суду про конфіскацію майна ОСОБА_2 державним виконавцем були призначені прилюдні торги, які не відбулись, а стягувач не виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, у зв`язку з чим виконавчий документ було повернуто стягувачеві. При цьому, позивач вважає, що державним виконавцем не дотримано процедуру проведення публічних торгів, оскільки при неможливості проведення торгів з причини відсутності жодного учасника, виконавець зобов`язаний зробити уцінку майна та повторно призначити торги, що не було зроблено відповідачем. Наведене, на думку позивача, порушує його право на володіння спільною власністю.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Наголошує, що відповідач повертаючи виконавчий лист стягувачеві, не зняв раніше накладений арешт із частки ОСОБА_2 чим порушив ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження». Внаслідок невиконання вироку Оболонського районного суду м. Києва у кримінальній справі №1-1020/2009 та прийняття оскаржуваної постанови, вже довгий час існує правова невизначеність щодо долі спільного майна, чим порушуються законні інтереси апелянта, як іншого співвласника 3/4 частки квартири. Звертає увагу, що незняття накладеного арешту безпосередньо порушує права апелянта.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є власником 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 10.08.2020 № 219740063.

ОСОБА_2 є власником 1/4 частки зазначеної вище квартири, що підтверджується договором міни від 28.01.2004, укладеним між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з однієї сторони, та ОСОБА_5 , з другої сторони, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Калпуном Ю.В та зареєстрованим за № 475.

У подальшому, вироком Оболонського районного суду міста Києва від 17.12.2009 у справі № 1-1020/2009 конфісковано усе майна, належне ОСОБА_2 на праві приватної власності. Зазначений вирок було звернуто до примусового виконання.

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції м. Києва Мазур Ю.С. від 23.06.2010 ВП №19917582 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1-1020/2009 від 10.06.2010.

Так, постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції м. Києва Подпоріна Р.О. від 28.10.2013 у виконавчому провадженні № 19917582 повернуто стягувачеві виконавчий лист від 10.06.2010 у справі № 1-1020/09 щодо конфіскації всього належного ОСОБА_2 на праві приватної власності майна.

Позивач, вважаючи, що виконавцем порушено порядок реалізації конфіскованого майна, звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не була, станом на час виникнення спірних правовідносин, учасником виконавчого провадження, не заявляла про участь у публічних торгах щодо реалізації конфіскованого майна, тобто учасником (суб`єктом) правовідносин, передбачених в оскарженому акті індивідуального характеру (постанові державного виконавця), то такий акт не породжує для позивача права на захист, тобто права на звернення з цим адміністративним позовом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням адміністративного судочинства, як визначено у частині першій статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Отже, вищезазначеними правовими нормами передбачено, що обов`язковою умовою звернення до суду є наявність порушеного права.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

У частині другій статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21.12.2010 у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

Відповідно до частини другої статті 64 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) реалізація конфіскованого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах.

Не реалізоване на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах протягом двох місяців майно підлягає уцінці державним виконавцем, що проводиться в десятиденний строк з дня визнання прилюдних торгів чи аукціону такими, що не відбулися, або закінчення двомісячного строку реалізації майна на комісійних умовах. Майно може бути уцінене не більш як на 30 відсотків. У разі нереалізації майна в місячний строк з дня проведення уцінки воно повторно уцінюється в такому самому порядку, але не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна (частина п`ята статті 62 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини третьої статті 64 Закону України «Про виконавче провадження» порядок подальшого розпорядження конфіскованим майном, не реалізованим у порядку, визначеному статтею 62 цього Закону, та майном, яке не підлягає реалізації, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На переконання позивача державним виконавцем не дотримано зазначену процедуру, оскільки майно не було уцінене та повторно виставлено на торги, а тому державний виконавець не мав підстав для повернення виконавчого документа стягувачу.

Спірну частку квартири більш ніж 10 років накладено арешт, а ОСОБА_2 не бере участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного нерухомого майна. При цьому, зазначені обставини створюють для позивача суттєві перешкоди, адже накладений арешт на частку ОСОБА_2 не дозволяє позивачу придбати зазначену частку, що тривалий час порушує її право на збільшення своєї частки у спільній власності.

Суд першої інстанції вірно вказав, що оскільки позивач не була, станом на час виникнення спірних правовідносин, учасником виконавчого провадження, не заявляла про участь у публічних торгах щодо реалізації конфіскованого майна, тобто учасником (суб`єктом) правовідносин, передбачених в оскарженому акті індивідуального характеру (постанові державного виконавця), то такий акт не породжує для позивача права на захист, тобто права на звернення з цим адміністративним позовом.

Доводи позивача щодо позбавлення її права на придбання частки ОСОБА_2 не спростовують вищевикладеного, оскільки адресатами актів індивідуальної дії, тобто особами, для яких у зазначених актах передбачені права та/чи обов`язки, завжди є конкретно визначені, персоніфіковані суб`єкти (ці організації) незалежно від того, чи може вчинення визначених в наказі дій потенційно вплинути на невизначене коло суб`єктів (наприклад, на осіб, які бажають прийняти участь у публічних торгах).

Суд першої інстанції обгрунтовано відхилив посилання позивача на порушення її прав як співвласника квартири, яка не може відчужити чи збільшити свою частку та якій завдається шкода тим, що ОСОБА_2 не приймає участі в управлінні та збереженні спільного майна, оскільки спори щодо права власності, а також спори між співвласниками майна не підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Крім того, колегія суддів зазначає, що дана обставина не може бути підставою для вчинення дій, які в подальшому можуть призвести до примусового позбавлення ОСОБА_2 права власності на відповідне майно. При цьому, майнові спори щодо управління та розпорядження майном повинні вирішуватися в окремому позовному провадженні, а не шляхом оскарження дій державного виконавця вчинених у 2013 році.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що постановою від 28.10.2013 про повернення виконавчого документа стягувачеві у виконавчому провадженні № 19917582 не порушено жодних прав та законних інтересів позивача, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 12.11.2020.

Головуючий суддя: А.Ю. Кучма

В.О. Аліменко

Л.В. Бєлова