Справа № 140/14212/20
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2020-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

12 листопада 2020 року ЛуцькСправа № 140/14212/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Смокович В.І., розглянувши у письмовому провадженні заяву позивача про визнання причин пропущення строку звернення до суду поважними та поновлення пропущеного строку у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся із позовом до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання протиправною бездіяльності щодо проведення перерахунку та виплати щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2005 - 2019 роки у розмірі семи мінімальних пенсій за віком; зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити недоплачену грошову допомогу до 05 травня за 2005 - 2019 роки у розмірі семи мінімальних пенсій за віком, з урахуванням попередньо виплаченої суми такої допомоги.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду 05 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви, вказавши підстави для поновлення строку звернення до суду та надати докази поважності причин його пропуску (арк. спр. 41-42).

На адресу суду 26 жовтня 2020 року за вхідним номером канцелярії №52504/20 надійшла заява (додаткові пояснення) позивача про визнання причин пропущення строку звернення до суду поважними та поновлення пропущеного строку (арк. спр. 45-49).

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2020 року судовий розгляд вказаної заяви ухвалено проводити у судовому засіданні з повідомленням сторін та призначено у даній справі судове засідання на 11:20 год 12 листопада 2020 року (арк. спр. 67).

До Волинського окружного адміністративного суду 12 листопада 2020 року сторони не прибули, хоча про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Позивачем 11 листопада 2020 року подано до суду клопотання про розгляд справи без його участі (арк. спр. 74).

Представник відповідача у заяві від 12 листопада 2020 року просить розглядати заяву без участі представника Департаменту соціальної політики Луцької міської ради (арк. спр. 79).

Відповідно до частини дев`ятої статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи (заяви, клопотання) у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Частиною четвертою статті 229 КАС України, передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відтак, заяву позивача про визнання причин пропущення строку звернення до суду поважними та поновлення пропущеного строку розглянуто судом у письмовому провадженні за відсутності учасників справи.

Вирішуючи питання дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду з даними позовними вимогами та виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, суд зазначає наступне.

Частинами першою-другою статті 122 КАС України, визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Із матеріалів позовної заяви убачається, що ОСОБА_1 оскаржує бездіяльність Департаменту соціальної політики Луцької міської ради щодо проведення перерахунку та виплати щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2005 - 2019 роки у розмірі семи мінімальних пенсій, тоді як з даним позовом звернувся до суду лише 23 вересня 2020 року (датований штемпель поштового відділення на конверті).

У поданій заяві про поновлення пропущеного строку від 26 жовтня 2020 року позивач посилається на те, що про невідповідність розмірів щорічної грошової допомоги до 05 травня вимогам Конституції України та інших законодавчих актів дізнався 18 червня 2020 року від працівників безоплатної правової допомоги, 31 серпня 2020 року звернувся до відповідача із заявою щодо перерахунку щорічної разової допомоги до 05 травня за 2005-2019 роки, однак листом від 14 вересня 2020 року відповідач відмовив у виплаті вказаної допомоги в збільшеному розмірі.

Зазначає, що після прийняття рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020 та у відповідності частин першої, третьої статті 152 Конституції України він має право на відшкодування збитків з поновленням строку позовної давності та підкреслив, що провина на неможливість попереднього звернення до суду викликана саме неконституційними діями органів суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суд звертає увагу, що положеннями статті 261 ЦК України не передбачено спеціального перебігу позовної давності щодо відшкодування шкоди, завданої адміністративним або кримінальним правопорушенням.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 05 травня особам з інвалідністю внаслідок війни виплачується разова грошова допомога.

Згідно частини четвертої статті 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особи, які не отримали разової грошової допомоги до 05 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що перебіг строку звернення особи до суду з позовною вимогою про визнання протиправною бездіяльності щодо не призначення щорічної разової допомоги в необхідному розмірі на підставі Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» слід обраховувати з 30 вересня відповідного року.

Дана позиція кореспондується з відповідними висновками Верховного Суду викладеними в постанові від 06 лютого 2018 року по справі №607/7919/17, в яких Верховний Суд встановив, що 30 вересня поточного року - це встановлений законом кінцевий строк, до якого могла бути здійснена виплата вказаної допомоги і до якого позивач міг очікувати на отримання більшої суми, ніж була йому нарахована.

Отже, перебіг строку звернення позивача до суду з даним позовом слід обраховувати з 30 вересня відповідного року, за який виплачується разова щорічна грошова допомога.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, які викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, строк звернення до суду з позовними вимогами про визнання протиправною бездіяльності щодо непризначення щорічної разової допомоги в необхідному розмірі за 2005 - 2019 роки слід обчислювати з 30 вересня кожного із зазначених років.

Вказана грошова виплата є періодичним платежем, тому про порушення своїх прав позивач мав дізнатися під час отримання такої виплати у розмірі, з яким він не погоджується, протягом 2005 - 2019 років.

Позивач, в свою чергу, будучи обізнаним про порушення його прав стосовно виплати разової щорічної грошової допомоги у 2005-2019 роках, у встановлений законодавством строк до суду не звернувся, доказів наявності обставин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення позивача та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду з цим позовом суду не надав.

Крім того, як зазначає позивач про невідповідність розмірів щорічної грошової допомоги до 05 травня вимогам Конституції України та інших законодавчих актів він дізнався 18 червня 2020 року, натомість із відповідною заявою до суб`єкта владних повноважень останній звернувся лише 31 серпня 2020 року.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який особа не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

Тобто, особа повинна також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого права.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Суд зауважує, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно- правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Інститут строків у адміністративному процесі стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Суд уважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини Перез де Рада Каванілес проти Іспанії, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PЙREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини "Осман проти Сполученого королівства" та пункті 54 рішення "Круз проти Польщі" зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; KREUZ v. POLAND № 28249/95).

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Вказане повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14 травня 2019 року по справі №815/3087/18, в якій Верховний Суд вирішував питання щодо строку звернення позивача до суду з позовом стосовно виплати йому грошової допомоги до 05 травня та дійшов висновку пропуску строку звернення позивача до суду у червні 2018 року стосовно виплат грошової допомоги до 05 травня за 2011-2016 роки, оскільки одноразова грошова допомога до 5 травня є щорічною виплатою, тому позивач повинен був дізнаватися про порушення своїх прав щороку при її отриманні в розмірі, меншому ніж передбачено законом.

Щодо виплати одноразової грошової допомоги, в меншому розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України, а не Законом, як зазначає позивач, то суд зауважує, що в будь-якому випадку, не погоджуючись з сумою, порядком виплати разової грошової допомоги, законодавством не встановлено реалізації і захисту зазначеного права без обмеження строком.

Рішенням Конституційного Суду України №3-р/2020 від 27 лютого 2020 року, на яке посилається позивач у позові, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Даним рішенням визнано не конструкційними окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, проте питання щодо терміну виплати вказаної разової грошової допомоги, встановленої статтею 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Конституційним Судом України не вирішувалось.

Суд зазначає, що прийняття 27 лютого 2020 рішення Конституційним Судом України №3-р/2020, на яке посилається позивач у позові, також не може слугувати підставою вважати строк не пропущеним чи для поновлення строку звернення до суду з метою отримання допомоги до 05 травня за 2005-2019 роки, оскільки його положення не можуть застосовуватись за минулий час, так як окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, - втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 27 лютого 2020 року.

Сам факт прийняття рішення Конституційного Суду України №3-р/2020, яким визнано наведені положення неконституційними, не міг бути перешкодою для звернення позивача до суду за захистом порушених прав в 2005-2019 роках.

На думку суду, обґрунтування позивачем поважності причин пропуску звернення до суду не є достатніми та прийнятними, оскільки незнання про порушення своїх прав через необізнаність із соціальним законодавством або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

На переконання суду, ОСОБА_1 не вказав на обставини непереборного і об`єктивного характеру, що перешкодили йому дізнатись про порушення своїх прав, яке фактично мало місце у 2005-2019 роках та існування яких значною мірою утруднило або ж унеможливило реалізацію права на їх судовий захист у межах встановленого для цього строку звернення до суду.

Відтак, зважаючи на тривалість строку, який пропущено, поведінку позивача, яка передувала зверненню до суду з даним позовом, та враховуючи, що позивач протягом вказаного періоду отримував щорічну разову грошову допомогу до 05 травня, хоча і в меншому розмірі, а отже мав дізнатись про порушення своїх прав, відтак, на думку суду, вказані у заяві підстави пропуску строку звернення до суду з даним позовом не є достатніми.

Згідно з положеннями частини другої статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 КАС України.

Пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України визначено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Зважаючи на те, що з позовними вимогами позивач звернувся до суду поза межами встановленого статтею 122 КАС України, зазначені у заяві від 26 жовтня 2020 року обставини про не пропущення ним строку звернення до суду не дають підстав для визнання їх поважними, тому заяву позивача про визнання причин пропущення строку звернення до суду поважними та поновлення пропущеного строку слід залишити без задоволення, а позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії повернути позивачу.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 240, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, статтями 256, 257, 261 Цивільного кодексу України суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради (43025, Волинська область, місто Луцьк, проспект Волі, будинок 4-А, ідентифікаційний код юридичної особи 03191963) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії повернути позивачу.

Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня підписання ухвали суддею до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя В.І. Смокович

Повний текст ухвали складено 13 листопада 2020 року.

13 листопада 2020 року