Справа № 500/1096/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 500/1096/20 пров. № А/857/10462/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року у справі за її позовом до Козівської селищної ради Козівського району Тернопільської області про визнання дій протиправними,

суддя у І інстанції Дерех Н.В.,

час ухвалення рішення 15 год 27 хв,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 17 липня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправними дії спеціаліста з правових питань Прийдун О.І., спеціалістів по земельних питаннях Мельник Т.В. та Ткачук Є.І., інспектора по благоустрою Бень Н.С. Козівської селищної ради Козівського району Тернопільської області (далі Рада) по проведенню перевірки на предмет встановлення факту самозахоплення нею земельної ділянки по АДРЕСА_1 ,, оформлені актом від 28 квітня 2020 року.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року у справі № 500/1096/20 у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що ні акт від 28 квітня 2020 року року, ні дії комісії по проведенні перевірки та складенні такого акта не є актом суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України та не порушують права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивачки. Зобов`язальний припис, зазначений у акті від 28 квітня 2020 року, є його дефектом, однак не спростовує висновків, які викладені у акті.

Позивачка ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі просила скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити її позовні вимоги. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки незаконним діям посадових осіб відповідача при проведенні перевірки земельної ділянки і складанні акта від 28 квітня 2020 року, звівши всі підстави для відмови у задоволенні позову лише до того, що такий акт не є актом суб`єкта владних повноважень та не породжує для неї правових наслідків, хоча вона не заявляла позовної вимоги щодо скасування, чи визнання незаконним такого акту.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що перевірка працівниками відповідача проводилася без повідомлення і без участі позивачки та будь-яких свідків. Висновки акту не ґрунтуються на дійсних обставинах справи і суд першої інстанції безпідставно зазначив, що припис зобов`язального характеру, який міститься у акті від 28 квітня 2020 року, є лише дефектом такого акту.

Відповідач Рада подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначає, що є власником всіх земель в межах смт. Козова (крім земельних ділянок приватної та державної власності), у тому числі і земельної ділянки по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,08 га, яка була оглянута комісією по вирішенню земельних питань Ради 28 квітня 2020 року. Чинне законодавство України не забороняє власнику земельних ділянок здійснювати їх огляд, фіксувати наявні порушення та вимагати їх усунення.

28 квітня 2020 року комісія по вирішенню земельних питань при Раді провела огляд земельної ділянки по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,08 га та склала оскаржуваний акт з метою всебічного розгляду заяви ОСОБА_1 . Суд дійшов правомірних висновків, що ані акт від 28 квітня 2020 року, ані дії комісії по проведенні перевірки та складенні такого акта не порушують права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивачки, а отже підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 22 квітня 2020 року постійною комісією з питань агропромислового комплексу комунального господарства, земельних відносин, будівництва, транспорту, зв`язку та охорони довкілля Ради складено Висновки «Про розгляд звернення гр. ОСОБА_1 », відповідно до яких було доручено комісії по вирішенню земельних питань при Раді провести обстеження земельної ділянки комунальної власності, яка межує із земельною ділянкою гр. ОСОБА_1 , з метою запобігання самовільного використання земель комунальної власності.

Розпорядженням Козівського селищного голови від 23 квітня 2020 року № 22 було створено комісію по вирішенню земельних питань, затверджено її персональний склад та доручено провести обстеження земельної ділянки комунальної власності, яка межує із ділянкою позивачки з метою запобігання самовільного зайняття землі комунальної власності.

28 квітня 2020 року утвореною комісією по вирішенню земельних питань при Раді у складі спеціаліста з правових питань Прийдун О.І., спеціалістів селищної ради по земельних питаннях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , інспектора по благоустрою Ради ОСОБА_4 , а також техніка Козівського відділу ТРФ центру ДЗК ОСОБА_5 було проведено обміри земельної ділянки комунальної власності та складено «Акт на предмет встановлення факту самозахоплення гр. ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 », у якому зазначено про те, що позивачка самовільно використовую земельну ділянку комунальної власності по АДРЕСА_1 , яка межує із земельною ділянкою (кадастровий номер :02:006:0068, орієнтовною площею 0,08 га, на частині якої встановила бруківку, бордюр. Окрім того, у акті комісія вирішила зобов`язати ОСОБА_6 у п`ятиденний термін припинити використання самовільно зайнятої ділянки та демонтувати бруківку, бордюр.

Не погоджуючись із зазначеними діями осіб, що увійшли до складу комісії по вирішенню земельних питань при Раді, ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із приписами частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, однак вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Як свідчать матеріали справи, оскаржувані ОСОБА_1 дії посадових осіб Ради, за наслідками яких було сформовано «Акт на предмет встановлення факту самозахоплення гр. ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 » від 28 квітня 2020 року, були вчинені на виконання доручення від 22 квітня 2020 року постійної комісії з питань агропромислового комплексу комунального господарства, земельних відносин, будівництва, транспорту, зв`язку та охорони довкілля Ради, а отже зафіксована у акті інформація адресувалася саме зазначеній комісії.

При цьому апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що акт перевірки та викладені у ньому факти та висновки не можна розглядати як рішення суб`єкта владних повноважень, що породжує для особи певні правові наслідки. Акт є виключно носієм доказової інформації про виявлені під час проведення перевірки порушення вимог законодавства та може бути підставою для прийняття відповідного рішення уповноваженим органу. При цьому контролюючий орган не позбавлений права викладати у акті перевірки власні суб`єктивні висновки щодо зафіксованих обставин та обґрунтовувати ними власну позицію щодо наявності певних допущених особою порушень.

Разом із тим, оцінка як самого акта, так і дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Відтак, на переконання апеляційного суду, дії посадових осіб Ради по обстеженню земельної ділянки комунальної власності та оформлення за їх наслідками відповідного акту не можуть порушувати особистих прав та/або інтересів позивачки, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції.

При цьому судом першої інстанції було зроблено обґрунтований висновок про те, що чинне законодавство України не містить заборони власнику земельних ділянок здійснювати їх огляд, фіксувати наявні порушення та вимагати їх усунення, а приписами пункту «є» частини 1 статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Наявність зобов`язального припису у акті від 28 квітня 2020 року сама по собі без прийняття відповідного рішення уповноваженим суб`єктом не створює для позивачки жодних юридичних наслідків, на що вірно звернув увагу суд першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року у справі № 500/1096/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 13 листопада 2020 року.