Справа № 380/1007/20
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/1007/20 пров. № А/857/9420/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про скасування постанови про накладення штрафу,

суддя у І інстанції Сакалош В.М.,

час ухвалення рішення 11 год 05 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 19 червня 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

31 січня 2020 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Головного управління Держпраці у Львівській області (далі Управління) від 09 грудня 2019 року №ЛВ3985/1097/АВ/ФС за порушення вимог частин 1 та 3 статті 24 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) та постанови Кабінету Міністрів України № 413 від 17 червня 2015 року (далі Постанова № 413) у розмірі 125190,00 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року у справі № 380/1007/20 позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що висновки відповідача про допуск позивачем ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, а отже оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

Управління у поданій апеляційній скарзі просило скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що під час проведеного інспекційного відвідування позивача будо встановлено допущення до роботи працівника ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При задоволенні позову суд першої інстанції не звернув увагу на очевидний трудовий характер відносин між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не надав оцінку письмовим пояснення ОСОБА_2 , який виконував трудові функції бетоняра, яке було відібране інспектором у перший день проведення заходу державного контролю.

Наполягає на тому, що «випробувальний термін» є інститутом трудового права і чинним трудовим законодавством встановлено порядок його проходження.

З огляду на письмові пояснення встановлено, що ФОП ОСОБА_1 фактично допустив ОСОБА_2 до роботи без оформлення трудових відносин, що порушує вимоги статті 24 КЗпП.

Представник ФОП ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду заперечив обґрунтованість доводів апелянта, погодився із висновками суду першої інстанції та просив залишити оскаржуване судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник Управління, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як свідчать матеріали справи, суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки обґрунтованості висновку Управління про встановлення факту допуску ФОП ОСОБА_1 до роботи працівника ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформлення наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення та формування, реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із частиною 3 статті 24 КЗпП працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 26 КЗпП встановлено, що при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю (частина 1 статті 26 КЗпП).

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, у період з 16 жовтня 2019 року по 17 жовтня 2019 року було проведено інспекційне відвідування у ФОП ОСОБА_1 на предмет додержання вимог законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин, результати якого оформлено актом інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю № ЛВ3985/1097/АВ від 17 жовтня 2019 року.

Під час інспекційного відвідування відповідачем було встановлено, що за адресою Львівська область, Пустомитівський район, с. Чишки в приміщенні бетонного цеху, де позивач здійснює свою підприємницьку діяльність, особа виконувала роботи з виготовлення бетонних кілець.

У своєму письмовому поясненні ОСОБА_2 повідомив, що працює у ФОП ОСОБА_1 різноробочим з 15 жовтня 2019 року з випробувальним терміном (пояснення до акту перевірки №ЛВ3985/1097/АВ) (а.с. 61).

Разом із тим, під час допиту у якості свідка у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 дав суду свідчення, відповідно до яких він у ФОП ОСОБА_1 працював на підставі цивільно-правової угоди та надавав послуги з обслуговування деревообробного обладнання. Пояснення 16 жовтня 2019 року написав під диктовку інспектора Управління Колівошка Н.П. під психологічним тиском, однак зі скаргами на його дії нікуди не звертався.

Суд апеляційної інстанції при наданні оцінки зазначеним свідченням ОСОБА_2 ставиться до них критично, оскільки вони суперечать його письмовим поясненням від 16 жовтня 2019 року. При цьому суд акцентує увагу на тому, що ОСОБА_2 під час свого допиту не зміг пояснити у чому проявлявся психологічний тиск на нього і чому він був позбавлений можливості у своєму письмовому поясненні вказати обставини щодо цивільно-правових відносин із ФОП ОСОБА_1 , а також чому не оскаржував неправомірні, на його думку, дії працівника Управління.

Окрім того, слід додатково наголосити на тому, що під час інспекційного відвідування позивачем не було надано жодних документів як щодо працевлаштування ОСОБА_2 у відповідності до вимог КЗпП, так і щодо наявності між ними будь-яких цивільно-правових угод.

Відтак, на думку апеляційного суду, Управлінням зроблено обґрунтований висновок про те, ФОП ОСОБА_1 допустив до роботи ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформлення наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу у порушення вимог частини 3 статті 24 КЗпП.

Щодо доводів позивача про те, що постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 січня 2020 року провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення було закрито за відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення та необхідність врахування вказаного судового рішення на підставі приписів частини 6 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд зазначає таке.

Передбачена приписами статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України можливість звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматись судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені у іншому судовому рішенні.

Для спростування таких преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку. При цьому суд також повинен враховувати вимоги щодо необхідності офіційного з`ясування всіх обставин справи.

На підставі аналізу наведених фактичних обставин справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що встановлені у постанові Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 січня 2020 року обставини, не мають преюдиційного значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення у цій справі, оскільки зібрані та безпосередньо досліджені докази у справі, що розглядається, спростовують факти, на які позивач посилався, як на преюдицію.

Щодо доводів представника позивача на необхідність врахування під час апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції змін у законодавстві, відповідно до яких на даний час до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), вчинений вперше, апеляційний суд зазначає таке.

На час проведення Управлінням у період з 16 жовтня 2019 року по 17 жовтня 2019 року інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_1 та ухвалення оспорюваної постанови Управління від 09 грудня 2019 року №ЛВ3985/1097/АВ/ФС була чинна редакція абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП, яка передбачала відповідальність у виді штрафу у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення, а отже зазначена постанова відповідача на час її прийняття відповідала діючим законодавчим приписам.

При цьому суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду справи не визначає розміру та виду стягнення за виявлене під час проведеного у період з 16 жовтня 2019 року по 17 жовтня 2019 року інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_1 порушення вимог трудового законодавства.

Відтак, у суду апеляційної інстанції при наданні оцінки правомірності винесення Управлінням постанови від 09 грудня 2019 року № ЛВ3985/1097/АВ/ФС відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» № 378-IX, що набрали чинності 02 лютого 2020 року

Інших доводів щодо протиправності оспорюваної постанови Управління від 09 грудня 2019 року №ЛВ3985/1097/АВ/ФС позовна заява ФОП ОСОБА_1 не містить.

Відповідно до приписів частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкового задоволення позову. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 відмовити.

Керуючись статтями 241, 287, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області задовольнити.

Скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 червня 2020 року у справі № 380/1007/20 та у задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 13 листопада 2020 року.