Справа № 420/3352/20
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2020-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/3352/20
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Стас Л.В.,

суддів: Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , (далі ОСОБА_1 , позивач/скаржник) звернувся з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, в кому просив визнати протиправною та скасувати податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску (штрафу, пені) №Ф-141270-50 від 25 вересня 2019 року на суму 23785,08 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що з 02 березня 2006 року зареєстрований як фізична особа-підприємець та взятий на облік як платник єдиного податку за спрощеною системою оподаткування, та як платник єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Втім, з IV кварталу 2008 року, та по теперішній час, позивач фактично підприємницьку діяльність не здійснює, таким чином впевнений, що у нього відсутній обов`язок щодо сплати єдиного внеску у вказаний період.

Позивач також наголошує на тому, що відповідачем перевірка стосовно нього не проводилася, не витребовувались та не надавались до відповідача бухгалтерські та інші документи, а тому спірна вимога є протиправною та підлягає скасуванню.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим позивач просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 , окрім доводів на які посилався при зверненні до суду з позовом, також зазначив, що з 2009 року він не подавав звіти та декларації до фіскальних органів, таким чином, останні за «старими» правилами (п.11.30 наказу Міністерства фінансів України №1588, в редакції до 10 травня 2016 року), за якими, якщо фізична особа-підприємець не звітував перед податківцями більше року, зобов`язані були ініціювати процедуру «закриття» такої фізичної особи-підприємця.

Також скаржник вказав про те, що відомості з інтегрованої картки платника внеску та з Реєстру не входять до переліку «інших документів», оскільки не підтверджують суми витрат (доходу). Такі відомості є підставою призначення перевірки, під час проведення якої у платника внеску виникає право надати пояснення, котре ставить мінімальний стандарт права особи на участь у процесі прийняття рішення. Разом з тим, відповідачем не складався акт перевірки перед формуванням вимоги та не здійснено розрахунок вимоги.

Разом з тим, ОСОБА_1 посилається на порушення відповідачем порядку розгляду скарги, так як 01 листопада 19 року ним було подано відповідачу скаргу з вимогою про скасування оскаржуваної вимоги, втім відповідь про розгляд скарги на адресу позивача, як у встановлений термін, так і по день звернення із позовом, не надходила.

Головне управління ДПС в Одеській області не скористалося правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто у письмовому провадженні на підставі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Судом встановлено, що згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та витягу з реєстру страхувальників, позивач з 14 березня 2006 року взятий на облік як платник єдиного внеску, видами діяльності якого за КВЕД є: 29.11.3 Ремонт і технічне обслуговування двигунів та турбін.

28 жовтня 2019 року у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було зареєстровано запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем - позивачем №3038419 та відповідно до даних про взяття на облік платників податків з 28 жовтня 2019 року позивач знятий з податкового обліку.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 перебував на спрощеній системі оподаткування.

17 травня 2019 року Головне управління ДПС в Одеській області прийняло вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-141270-50, згідно з якою позивачу, як фізичній особі-підприємцю, нараховано суму заборгованості станом на 31 липня 2019 року зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 23785,08 грн., відповідно до статті 25 Закону №2464-VI, на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів (а.с.16).

Позивач, не погоджуючись з вказаною вимогою, 01 листопада 2019 року подав на неї скаргу до Головного управління ДПС в Одеській області (а.с.17). Втім, на час звернення до суду з даним позовом відповідачем не розглянуто вказану скаргу.

Не погоджуючись з вказаною вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-141270-50 від 17 травня 2019 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що станом на 25 вересня 2019 року позивач був платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та мав заборгованість зі сплати вказаного внеску, таким чином оскаржувана вимога Головного управління ДПС в Одеській області від 25 вересня 2019 року №Ф-141270-50 про сплату боргу (недоїмки) є правомірною та такою, що скасуванню не підлягає.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку.

Статтею 16 ПК України визначено, що платники податків зобов`язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 ч.1 ста.4 Закону №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно ч.1 ст.5 Закону №2464-VI взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється податковим органом шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється податковими органами на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку (абз.11 ч.1 ст.5 Закону №2464-VI).

З матеріалів справи вбачається, що станом на час прийняття оскаржуваної вимоги позивач був зареєстрований фізичною особою-підприємцем, тобто був платником єдиного внеску.

Відповідно до ч.4 ст.4 Закону №2464-VI, що діє з 01 січня 2017 року, особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Тобто, від сплати за себе єдиного внеску звільняються лише ті фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування і є пенсіонерами за віком, або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з ч.8 ст.9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Єдиний внесок нараховується: 2) для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI).

Відповідно до ч.12 ст.9 Закону №2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Таким чином, незалежно від того, чи отримувала фізична особа-підприємець дохід чи ні, незалежно від здійснення особою, зареєстрованою як фізична особа-підприємець фактично підприємницької діяльності, або не здійснення такої діяльності, така фізична особа-підприємець, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, має сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до наданої відповідачем до суду копії інтегрованої картки платника податків позивача вбачається, що станом на 31 грудня 2018 року у ФОП ОСОБА_1 обліковувалась недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 15819,54 грн., а станом на 31 липня 2019 року - у розмірі 23785,08 грн. (а.с.62-63).

Саме ця сума недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 23785,08 грн. зазначена у вимозі про сплату боргу (недоїмки) №Ф-141270-50 від 17 травня 2019 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не заперечує факт несплати ним єдиного внеску протягом вказаного періоду.

Згідно ч.8 ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Доказів того, що у вказаний період підприємницька діяльність була припинена чи зупинена, ОСОБА_1 також до суду не надав.

При цьому, доводи позивача про те, що з 2008 року по теперішній час не отримував дохід від підприємницької діяльності, а тому не повинен сплачувати єдиний внесок, спростовується також висновком Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19 про те, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети, збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Частиною 4 ст.6 Закону №2464-VI встановлено, що у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Згідно п.65.10.8 ст.65 ПК України державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.

За правилами п.97.4.3ст.97 ПК України особою, відповідальною за погашення грошових зобов`язань чи податкового боргу платника податків, є: стосовно фізичної особи - підприємця або фізичної особи, яка провадить незалежну професійну діяльність, - така фізична особа.

Так, Верховний Суд України висловив правову позицію з даного питання, зокрема в постанові від 04 грудня 2013 року у справі №6-125цс13, за якою, відповідно до статей 51, 52, 598 - 609 Цивільного кодексу України, статей 47 - 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14 травня 1992 року №2343-XII однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Разом з тим, доводи скаржника про те, що відповідачем перевірка стосовно нього не проводилася, не витребовувались та не надавались до відповідача бухгалтерські та інші документи, спростовуються висновком Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі №826/11623/16, за яким обчислення єдиного внеску та формування вимоги про сплату боргу здійснюється не лише на підставі актів перевірки, а й на підставі облікових даних з інформаційної системи фіскального органу.

Більш того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача щодо відсутності належного розрахунку штрафних санкцій, оскільки форма оскаржуваного рішення, затверджена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 20 квітня 2015 року №449 (далі Інструкція №449) (додаток 12), не передбачає жодних додатків, в тому числі і розрахунку штрафних санкцій та пені.

В свою чергу, відповідно до вимог ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Таким чином, доводи ОСОБА_1 щодо протиправності дій відповідача, які виразилися у не анулюванні його реєстрації як платника єдиного внеску у зв`язку зі зміною податкового законодавства, та нерозгляду скарги від 01 листопада 2019 року на оскаржувану вимогу, не є предметом розгляду даного спору, а тому колегія суддів не вбачає підстав для надання їм аналізу.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 12.11.2020 року.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.