Справа № 380/6718/20
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2020-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №№380/6718/20
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без розгляду

12 листопада 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Карп`як О.О., розглянувши в порядку письмового провадження заяву про поновлення строку звернення до суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:
До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Львівського прикордонного загону ДПСУ (Військова частина НОМЕР_1 ) (79010, м. Львів, вул. Личаківська, 74) в якій позивач просить:

- визнати протиправною відмову Львівського прикордонного загону викладену у листі від 22.07.2020 року за № 11/М-947 щодо неперерахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги та допомоги на оздоровлення за 2016 та 2017 роки з урахуванням при їх обчисленні щомісячної додаткової грошової винагороди;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 провести перерахування та виплату одноразової грошової допомоги і допомоги на оздоровлення за 2016 та 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року за № 889, з одночасною компенсацією сум податку доходів фізичних осіб відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою КМУ від 15.01.2004 року № 44.

Ухвалою суду від 25 серпня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 02 листопада 2020 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав для його поновлення.

На виконання ухвали від 02 листопада 2020 року позивач надіслала заяву про поновлення строку звернення до суду. В обґрунтування заяви позивач вказує, що про порушення свого права, дізналася з листа відповідача від 22.07.2020 року за № 11/М-947, а з позовом звернулася до суду 20.08.2020 року. Стверджує, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя статті 122 КАС України). Позивач у заяві також покликається на норми частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, у відповідності до яких, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, просить суд врахувати, що після звільнення, в 2018 році проходила лікування в стаціонарі лікарні (виписки додаються) з хворобами пов`язаними з несенням служби, медикаментозне лікування під час пандемії проходила самостійно по сьогоднішній день.

Суд, дослідивши заяву про усунення недоліків, зазначає наступне.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є не тільки її дії, спрямовані на захист порушених прав, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Як вказано раніше, позивач просить провести перерахунок та здійснити виплату одноразової грошової допомоги та допомоги на оздоровлення за 2016 та 2017 роки з урахуванням при їх обчисленні щомісячної додаткової грошової винагороди у зв`язку із звільненням з військової служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України (ч. 4 вказаного Закону).

Згідно із пунктом 1 Постанови КМУ № 1294 від 07.11.2007 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

У додатку 25 до вказаної Постанови "Додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Управління державної охорони, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та інших розвідувальних органів" не зазначено такого додаткового виду грошового забезпечення як одноразова грошова допомога при звільненні.

Виплата одноразової грошової допомоги при звільненні передбачена ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", не відносять одноразову грошову допомогу при звільненні до додаткових видів грошового забезпечення.

Суд також звертає увагу, що одноразова грошова допомога при звільненні, виходячи зі змісту ст. 2 Закону України "Про оплату праці", не входить до структури заробітної плати і відповідно не може вважатися додатковим видом грошового забезпечення.

В поданому адміністративному позові позивач вказує, що наказом начальника 7 прикордонного загону (1 категорії) Західного регіонального управління (1 категорії) Державної прикордонної служби України від 14.09.2017 №220-ос, виключена зі списків частини. Зазначає, що саме цим наказом визначено виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій».

Також у позовній заяві вказує, що відповідно до архівної відомості № 43 з січня 2016 по грудень 2016 року, а також Архівної відомості №б/н з січня 2017 по грудень 2017, виплачена допомога на оздоровлення без додаткової грошової винагороди.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_1 саме з моменту її виключення зі списків мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав, тобто з 14.09.2017 року.

Відтак, перебіг строку звернення до адміністративного суд почався для позивача з 15.09.2017, тобто з наступного дня після її виключення, та закінчився після спливу місячного строку з дня, коли позивач мав дізнатися про порушення свого права.

Водночас, з вказаним позовом до суду позивач звернулася 20.08.2020 року, що свідчить на користь висновку про пропуск позивачем встановленого ст. 122 КАС України строку на звернення до суду.

При цьому, той факт, що про порушення свого права, дізналася з листа відповідача від 22.07.2020 року за № 11/М-947, а з позовом звернулася до суду 20.08.2020 року, не змінює моменту, з якого позивач повинна була дізнатись про порушення своїх прав. Зазначена дата свідчить лише про час, коли позивач почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Суд звертає увагу, що позивач звернулася до суду після спливу 3 років з моменту виникнення права на звернення до суду.

Зі змісту заяви про поновлення строку звернення до суду встановлено, що позивач просила суд врахувати що після звільнення, в 2018 році проходила лікування в стаціонарі в лікарні з хворобами пов`язаними з несенням служби, медикаментозне лікування під час пандемії проходила самостійно по сьогоднішній день. На підтвердження перебування позивача на лікуванні до заяви додано виписки з медичної картки стаціонарного хворого кардіологічного відділення № 155 від 25.01.2018 року, № 1650 від 11.06.2018 року, № 2696 від 01.10.2018 року.

Однак, позовну заяву подала до суду 20.08.2020 року.

Водночас, жодних підстав, які б давали можливість дійти висновку про поважність причин пропуску строку звернення до суду із зазначеним позовом протягом тривалого терміну після закінчення лікування з 02.10.2018 року по серпень 2020 року, позивачем не вказано.

Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Отже, за наведених обставин та з огляду на ненадання позивачем будь-яких належних доказів на підтвердження поважності причини пропуску строку звернення до суду, викладені позивачем обставини у заяві про поновлення строку звернення до суду не можуть бути визнані поважними, оскільки такі причини не носять ознак об`єктивності та непереборності безпосередньо для позивача, а реалізація останнім права на судовий захист невід`ємно пов`язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого права.

За таких обставин, вказані позивачем у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду причини пропуску строку не можуть бути визнані поважними.

Будь-яких інших підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду із даним позовом, які є поважними, позивачем не вказано.

Слід зауважити, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.

Судом враховується, що в аспекті викладених обґрунтувань щодо наявності підстав для поновлення пропущеного строку, її порушення було занадто тривалим, хоча об`єктивно для позивача були створені обставини, які дозволяли забезпечити можливість вчасно поставити перед судом питання щодо оцінки правомірності дії відповідача. Оскільки позивачем протягом двох років не було реалізовано процесуального інтересу щодо судового захисту своїх прав, суд не встановив жодних об`єктивних та непереборних обставин, які унеможливлювали б для позивача більш логічне поводження у питанні строків звернення з позовом до суду.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що намір захистити у судовому порядку порушені права має реалізовуватись у чіткій відповідності до вимог закону і має бути наслідком добросовісних дій як суду, так і всіх учасників процесу.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб. Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

На дотримання строків звернення до адміністративного суду як однієї з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин неодноразово наголошувалось Верховним Судом, зокрема і в ухвалі Верховного Суду від 31.08.2020 у справі №9901/157/20. Згідно з ч.3 ст.123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції може залишити позовну заяву без розгляду і в тому випадку, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними.

З урахуванням викладеного, суд не визнає поважними причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.3 ст.240 Кодексу адміністративного судочинства України про залишення позову без розгляду суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про залишення позову без розгляду може бути оскаржена.

Згідно ч.5 ст.240 Кодексу адміністративного судочинства України, в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до ч.2 ст.132 цього Кодексу, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

У п.4 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: залишення заяви або скарги без розгляду.

Суд встановив, що при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатила судовий збір в розмірі 840,80 грн. Вказане підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією № 60 від 13.08.2020, а також відомостями з КП «ДСС» про зарахування сплачених коштів на рахунок УДКС у Залізничному районі м. Львова.

За таких обставин, оскільки позов залишено без розгляду з підстав пропущення строку звернення до адміністративного суду, суд вважає, що позивачеві слід повернути сплачений ним за подання цього позову судовий збір в сумі 840, 80 грн.

Керуючись статтями 123, 240, 241, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив :
У задоволенні заяви позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити дії,- залишити без розгляду.

Повернути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) судовий збір, сплачений відповідно до квитанції від № 60 від 13.08.2020 року в сумі 840,80 (вісімсот сорок) гривень 80 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Карп`як Оксана Орестівна