Справа № 802/3961/15-а
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2020-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/3961/15-а

Головуючий у 1-й інстанції:Дмитришена Р. М.

Суддя-доповідач: Шидловський В.Б.

12 листопада 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Боровицького О. А. Іваненко Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування наказів,

В С Т А Н О В И В :

До суду звернулась ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування наказів.

Обгрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилалася на те, що в органах Державної податкової служби працювала з 1995 року. За період проходження служби в органах податкової служби наказом ДПС України від 21 лютого 2012 року № 393-0 ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника голови державної податкової служби у Вінницькій області.

В подальшому, Міністерство доходів і зборів України наказом №1684-0 від 10 червня 2014 року позивачку, у зв`язку із реорганізацією ДПС у Вінницькій області шляхом приєднання до Головного управління Міндоходів у Вінницькій області, призначено на посаду заступника начальника Головного управління Міністерства доходів і зборів у Вінницькій області в порядку переведення.

Постановою КМУ від 21.05.2014 року № 160 «Про утворення Державної фіскальної служби» постановлено утворити Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якої спрямовується та координується КМУ, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення. Також, 06 серпня 2014 року постановою КМУ №311 було вирішено реорганізувати територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів ДФС. В зв`язку із чим, 19.11.2014 р. ОСОБА_1 звернулась із заявою до голови ДФС України голови комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України про переведення її на посаду заступника начальника ГУ ДФС у Вінницькій області, звільнивши з посади заступника начальника ГУ Міндоходів у Вінницькій області на підставі реорганізації територіальних органів Міністерства доходів і зборів.

В подальшому, 26.10.2015 наказом Міністерства доходів і зборів України № 979-0 з підстав визначених Законом України «Про очищення влади» ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника головного управління Міндоходів у Вінницькій області. Також, наказом № 260-О від 27.10.2015 р. Головного управління Державної фіскальної служби України у Вінницькій області оголошено наказ № 979-о "Про звільнення ОСОБА_1 " та зобов`язано виплатити грошову компенсацію.

Позивач посилається на те, що п.8 ч.1 ст.3 Закону України "Про очищення влади" критерії здійснення очищення влади застосовуються до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Позивач вважає наказ Міністерства доходів і Зборів України № 979-0 від 26.10.2015 та наказ Головного управління Державної фіскальної служби України у Вінницькій області № 260-О від 27.10.2015 протиправними, та такими, що підлягають скасуванню.

За наведених обставин, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог за вх. № 14856 ОСОБА_1 просила:

- визнати протиправними та скасувати наказ Міністерства доходів і Зборів України №979-0 від 26.10.2015 та наказ Головного управління Державної фіскальної служби України у Вінницькій області № 260-О від 27.10.2015;

- зобов`язати Державну фіскальну службу України (правонаступника Міністерства доходів і зборів України) поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року в задоволені адміністративного позову - відмовлено повністю.

Не погодившись з постановою про відмову в задоволенні позову, позивач звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалась на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на її думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2017 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено дату судового розгляду.

04 жовтня 2017 року провадження у справі зупинено до вирішення Конституційним судом України справи за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади».

На виконання Указів Президента України від 29.12.2017 року № 455/2017 "Про ліквідацію апеляційних адміністративних судів та утворення апеляційних адміністративних судів в апеляційних округах" та від 28.09.2018 року № 296/2018 "Про переведення суддів", на підставі розпорядження голови Вінницького апеляційного адміністративного суду, справи та заяви, що перебували в провадженні Вінницького апеляційного адміністративного суду передано до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16.10.2018 року, визначено судову колегію з розгляду даної справи у складі: головуючий суддя - Шидловський В.Б., суддів ОСОБА_2 , Іваненко Т.В.

Враховуючи, що згадане конституційне провадження за конституційними поданнями Верховного Суду України та 47 народних депутатів щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону № 1682-VII, розглядається з 16 квітня 2015 року, на даний час справа залишається нерозглянутою, і це викликає сумнів у доцільності подальшого зупинення провадження у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про необхідність поновлення провадження у справі. В даному випадку колегія суддів врахувала позицію з даного питання, висловлену Верховним Судом у складі об"єднаної палати Касаційного адміністративного суду, у постанові від 12 грудня 2019 року у справі №826/25204/15.

Таким чином, ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року провадження у справі поновлено.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи Сьомого апеляційного адміністративного суду від 06.10.2020 року, визначено судову колегію з розгляду даної справи у складі: головуючий суддя - Шидловський В.Б., суддів Боровицький О.А., Іваненко Т.В.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, надані письмові пояснення, матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в січні 2009 року ОСОБА_1 була призначена на посаду заступника начальника управління податкового контролю юридичних осіб - начальника відділу супроводження податкового аудиту великих платників податків Державної податкової адміністрації у Вінницькій області.

Наказом Державної податкової адміністрації у Вінницькій області № 308-о від 22.09.2010 року «Про попередження працівників про наступне вивільнення», у зв`язку із зміною штатного розпису ДПА у Вінницькій області, затвердженого заступником Голови ДПА України ОСОБА_3 14.09.2010 року, а саме: виведення із відділу перевірок підприємств стратегічних галузей економіки посаду заступника начальника управління податкового контролю юридичних осіб начальника відділу перевірок підприємств стратегічних галузей економіки та введенням посади начальника відділу перевірок підприємств стратегічних галузей економіки; виведенням посади начальника відділу контролю за суб`єктами господарювання, що здійснюють розрахунки у готівковій формі та введенням у відділ контролю за суб`єктами господарювання, що здійснюють розрахунки у готівковій формі посаду заступника начальника управління податкового контролю юридичних осіб начальника відділу контролю за суб`єктами господарювання, що здійснюють розрахунки у готівковій формі, вирішено заступника начальника управління податкового контролю юридичних осіб начальника відділу перевірок підприємств стратегічних галузей економіки Заскіну І.П., попередити про наступне вивільнення з роботи з 22.11.2010 року, в зв`язку із зміною штатного розпису та зміною істотних умов праці, згідно із п.1 ст.40 КЗпП України.

Додатком до наказу № 308-о від 22.09.2010 року є попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління податкового контролю юридичних осіб начальника відділу перевірок підприємств стратегічних галузей економіки.

В подальшому, позивач не погоджуючись із таким наказом про попередження про її вивільнення оскаржила його до суду.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 10.12.2010, залишеною в силі ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.02.2011 року по справі № 2-а-4122/10/0270, наказ Державної податкової адміністрації у Вінницькій області № 308-о від 22.09.2010 року «Про попередження працівників про наступне вивільнення» визнано незаконним та скасовано.

Наказом Державної податкової служби України від 21.02.2012 року за № 393-0 ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника голови Державної податкової служби у Вінницькій області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 № 229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» передбачена реорганізація шляхом приєднання до відповідних територіальних органів Міністерства доходів і зборів

територіальних органів Державної податкової служби та Державної митної служби.

На виконання вищевказаної постанови, 26.04.2013 року ДПС України видано наказ №11, яким утворено комісії з проведення реорганізації державних податкових служб в окремих областях, м.м.Києві та Севастополі, Окружної державної податкової служби Центрального офісу з обслуговування великих платників податків ДПС, керівниками яких призначено посадових осіб згідно додатку.

Наказом голови Комісії з проведення реорганізації ДПС України №13 від 30.04.2013 року «Про внесення змін до наказу ДПС України від 26.04.2013 р. №11» головою комісії з проведення реорганізації ДПС у Вінницькій області призначено заступника голови ДПС у Вінницькій області Заскіну І.П.

В.о. начальника ГУ Міндоходів у Вінницькій області ОСОБА_4 направлено Міністру доходів і зборів України Клименку О.В. подання № 9750/8/04-00-36 від 25.10.2013 року про призначення в порядку переведення на посаду заступника начальника Головного управління Міндоходів у Вінницькій області ОСОБА_1

26.11.2013 на засіданні кадрової комісії з кандидатами на керівні посади номенклатури Міністерства доходів і зборів України вирішено ОСОБА_1 вважати такою, що не пройшла співбесіду з членами кадрової комісії та керівниками структурних підрозділів Міндоходів.

Згідно повідомлення Державного реєстратора Вінницького міського управління юстиції вих. № 06.04-19/247 24 грудня 2013 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис № 2009999 про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи ДПС у Вінницькій області.

В зв`язку із тим, що ОСОБА_1 всупереч положенням КЗпП України, не було повідомлено про наступне вивільнення та не запропоновано або не переведено до новоствореного територіального органу Міністерства доходів та зборів України, остання звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2014 року, залишеною в силі ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 08.04.2014 по справі № 802/172/14-а, визнано протиправною бездіяльність Міністерства доходів і зборів України та Головного управління Міндоходів у Вінницькій області щодо не переведення ОСОБА_1 на посаду заступника начальника Головного управління Міндоходів у Вінницькій області або іншу рівнозначну посаду. Зобов`язано Міністерство доходів і зборів України та Головне управління Міндоходів у Вінницькій області перевести ОСОБА_1 на посаду заступника начальника ГУ Міндоходів у Вінницькій області або іншу рівнозначну посаду в ГУ Міндоходів у Вінницькій області.

В подальшому, постановою Кабінету Міністрів України № 160 від 21 травня 2014 р. «Про утворення Державної фіскальної служби» постановлено утворити Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.

Також, постановою Кабінету Міністрів України № 311 від 06 серпня 2014 року постановлено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної фіскальної служби та реорганізувати територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної Фіскальної служби.

19.11.2014 року у зв`язку з реорганізацією ГУ Міндоходів у Вінницькій області ОСОБА_1 подала заяву про переведення до органів Державної фіскальної служби та заяву до Начальника головного управління ДФС у Вінницькій області, Голови Державної фіскальної служби про проведення відносно неї люстраційної перевірки у відповідності до Закону України «Про очищення влади».

Наказом Міністерства доходів і зборів України № 979-0 від 26.10.2015 на підставі пункту 7-2 частини першої ст.36 КЗпП України, Закону України «Про очищення влади», звіту про результати проведення перевірки щодо виконання Державною фіскальною службою України норм Закону України «Про очищення влади» від 21.10.2015, пункту 6 витягу з протоколу № 116 засідання Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2015 року, ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника головного управління Міндоходів у Вінницькій області.

Наказом № 260-О від 27.10.2015 Головного управління Державної фіскальної служби України у Вінницькій області оголошено наказ № 979-о "Про звільнення ОСОБА_1 " та зобов`язано виплатити грошову компенсацію ОСОБА_1 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача. Зокрема, судом зазначено, що відповідно до ст.36 ч.1 п.7-2 КЗпП України підставою припинення трудового договору є вимога, передбачена Законом України «Про очищення влади». А тому, звільнення з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», як в розумінні КЗпП України, за своєю правовою природою не є звільненням з ініціативи власника, а є окремим видом припинення трудових відносин, передбачених спеціальним законом. Норми Закону України "Про очищення влади" є спеціальними по відношенню до інших нормативно-правових актів, мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами у визначений Законом України "Про очищення влади" строк. Вказаним Законом не встановлено жодних застережень чи виключень стосовно звільнення осіб, які підпадають під критерії, передбачені ч.1 ст.3 Закону України "Про очищення влади", відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади". Суд першої інстанції вказував, що даний Закон не передбачає вимог щодо обов`язку встановлення будь-яких обставин чи фактів стосовно таких осіб для вирішення питання про їх звільнення на підставі п.7-2 ст.36 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції вважає висновки суду першої інстанції невірними, такими, що суперечать нормам матеріального права та обставинам справи. Даючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції та спірним відносинам, що виникли між сторонами, суд враховує наступне.

Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про очищення влади» № 1682-VII від 16 вересня 2014 року (далі - Закон № 1682-VII).

Відповідно до статті 1 Закону № 1682-VII очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (частина 2 статті 1 Закону №1682-VII).

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (частина 3 статті 1 Закону № 1682-VII).

Відповідно до частини 5 статті 1 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною 3 або 4 цієї статті, може застосовуватися до особи лише один раз.

Рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень при виконанні цього Закону оскаржуються в судовому порядку (частина 8 статті 1 Закону № 1682-VII).

Статтею 2 Закону № 1682-VII визначено, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо:

1) Прем`єр-міністра України, Першого віце-прем`єр-міністра України, віце-прем`єр-міністра України, а також міністра, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх перших заступників, заступників;

2) Генерального прокурора України, Голови Служби безпеки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, начальника Управління державної охорони України, керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, керівника податкової міліції, керівника центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, їх перших заступників, заступників;

3) військових посадових осіб Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації;

4) членів Вищої ради юстиції, членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, професійних суддів, Голови Державної судової адміністрації України, його першого заступника, заступника;

5) Глави Адміністрації Президента України, Керівника Державного управління справами, Керівника Секретаріату Кабінету Міністрів України, Урядового уповноваженого з питань антикорупційної політики, їх перших заступників, заступників;

6) начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту;

7) посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України;

8) членів Центральної виборчої комісії, Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, голів та членів національних комісій, що здійснюють державне регулювання природних монополій, державне регулювання у сферах зв`язку та інформатизації, ринків цінних паперів і фінансових послуг;

9) керівників державних, у тому числі казенних, підприємств оборонно-промислового комплексу, а також державних підприємств, що належать до сфери управління суб`єкта надання адміністративних послуг;

10) інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування;

11) осіб, які претендують на зайняття посад, зазначених у пунктах 1 - 10 цієї частини.

Згідно з пунктом 4 частин 2 статті 3 Закону № 1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Стаття 5 Закону України "Про очищення влади" встановлює, що день надсилання відповідних запитів та доданих до них документів, а також повідомлення до Міністерства юстиції України є днем початку проходження перевірки.

При цьому, підпунктом 1 пункту 2 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» визначено, що впродовж 10-ти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині 3 статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною 1 статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За сталою практикою ЄСПЛ поняття приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. пункт 25 «C. проти Бельгії» від 7 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. пункт 61 рішення Суду у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002)). Поняття «приватне життя» не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. пункт 29 рішення Суду у справі «Niemietz проти Німеччини» від 16 грудня 1992 року. Таким чином, обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. пункт 47 рішення Суду у справі «Sidabras and Dћiautas проти Латвії» (справи №№ 55480/00 та 59330/00, ECHR 2004) і пункти 22-25 рішення Суду у справі «Bigaeva проти Греції» від 28 травня 2009 року (справа 26713/05)). Окрім того, було встановлено, що звільнення з посади становило втручання у право на повагу до приватного життя (див. пункти 43-48 рішення у справі «Ozpinar проти Туреччини» від 19 жовтня 2010 року (справа № 20999/04)). З рештою, у статті 8 Конвенції йдеться про захист честі та репутації як частину права на повагу до приватного життя (див. пункт 35 рішення у справі «Pfeifer проти Австрії» від 15 листопада 2007 року (справа № 12556/03) та пункти 63, 64 рішення у справі «A. проти Норвегії» від 9 квітня 2009 року (справа № 28070/06), пункт 165 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11)).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та пункт 52 рішення у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року).

У пунктах 294-300 рішення у справі «Полях та інші проти України» (Case of Polyakh and others v. Ukraine) (заяви № 58812/15 та 4 інші, 17 жовтня 2019 року), досліджуючи питання щодо пропорційності звільнення заявників із посад через обіймання певних посад на підставі Закону України «Про очищення влади», ЄСПЛ зауважив на такому:

«Суд зазначає, що застосування до заявників передбачених Законом «Про очищення влади» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан ОСОБА_6 був Президентом України. Подальші твердження про проступки третього заявника не змінюють цього факту (див. пункт 305).

<…> застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_6 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

<…> у статті 1 Закону серед принципів, які мають керувати процесом очищення, наведено «презумпцію невинуватості» та «індивідуальну відповідальність». На думку Суду, це свідчить про певну неузгодженість між проголошеними цілями Закону та фактично оприлюдненими ним правилами <…>

Крім того, Суд не переконаний, що законодавчий механізм був достатньо вузько розробленим для вирішення «нагальної суспільної потреби», яку мав би переслідувати Закон «Про очищення влади». У зв`язку з цим слід зазначити, що законодавчий механізм був набагато ширшим та універсальнішим, аніж розроблений, наприклад, Польщею (див. згадане рішення у справі «Матиєк проти Польщі» (Matyjek v. Poland), пункти 27 - 29) або Латвією (див. згадане рішення у справі «Жданока проти Латвії» (Ћdanoka v. Latvia), пункти 57 і 126), сфера застосування яких обмежувалася особами, які відіграли активну роль у діяльності колишньої влади, яка не була демократичною.

<…> передбачені Законом «Про очищення влади» заходи могли бути застосовані навіть до державного службовця, призначеного на його посаду задовго до того, як пан ОСОБА_7 став Президентом України, лише на тій підставі, що він не пішов зі своєї посади протягом року після приходу до влади пана ОСОБА_8 .

Іншими словами, причиною застосування обмежувальних заходів, передбачених Законом «Про очищення влади», є прихід до влади пана ОСОБА_8 (див. пункт 7), а не будь-яка подія, що підірвала демократичний конституційний лад, яка могла статися під час його правління та до якої могла бути причетна відповідна посадова особа. Суд вважає, що обмежувальні заходи такої суворості не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави.

У підсумку ЄСПЛ дійшов висновку про те, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників (пункти 323, 324 вказаного рішення).

Як встановлено судом першої інстанції, заходи з очищення влади (люстрації) до позивача були застосовані на підставі звіту про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі, про перебування позивача на відповідних посадах.

Аналіз положень пункту 8 частини першої статті 3 у взаємозв`язку із частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII дає підстави для висновку, що заборони, встановлені частиною третьою статті 1 Закону № 1682-VII, виникають в силу закону, а не в силу прийняття суб`єктом владних повноважень правозастосовного (індивідуально-правового) акта.

Водночас із аналізу цих норм випливає, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, посад, зокрема, передбачених пунктом 8 частини другої статті 3 цього Закону, незалежно від того чи сприяла вона своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що на необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, наголошує Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону № 1682, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що "люстрація" застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону № 1682-VII.

У цьому рішенні ЄСПЛ указав, що застосування до заявників встановлених Законом №1682-VII заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли пан Віктор Янукович був Президентом України (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 294).

Аналіз вказаного рішення ЄСПЛ та встановленого у ньому порушенні статті 8 Конвенції щодо всіх заявників, дозволяє дійти висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом № 1682, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

При вирішенні цього спору застосуванню підлягають положення статті 8 Конвенції, тлумачення якої надано у справі «Полях та інші проти України», оскільки за висновками Європейського суду сам Закон № 1682, що укладений з порушенням міжнародних стандартів у сфері люстрації, є причиною порушення положень Конвенції.

Венеціанська комісія у пункті 65 Проміжного висновку № 788/2014 вказала, що той факт, що Закон № 1682-VII виключає фактор часу в цілому, незалежно від тяжкості минулої поведінки, вступає в конфлікт із принципом індивідуальної відповідальності, на якому має бути заснована люстрація.

Без аналізу індивідуальної поведінки неможливо встановити особисту вину осіб, до яких застосовано означені заборони, для того, щоб переконатися у застосуванні до цих осіб індивідуальної відповідальності, а не колективної, як це задекларовано у принципах Закону №1682-VII, що мали б спрямовувати процес очищення влади (люстрації).

Без встановлення зв`язку між указаними особами та узурпацією влади неможливо дійти висновку, що було досягнуто легітимної мети Закону № 1682-VII - недопущення до участі в управлінні державними справами саме осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом ОСОБА_5 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини. Отже, не можливо і дійти висновку, що було досягнуто справедливого балансу між захистом інтересів демократичного суспільства, з одного боку, та повагою до прав позивача - з іншого.

Вказані правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року (справа № 817/3431/14), від 25 червня 2020 року (справа № 826/18037/14), від 05 серпня 2020 року (справа № 815/3327/15), від 12 серпня 2020 року (справа № 809/3968/14).

Так, у вказаних постановах Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацію влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Як було зазначено вище, звільнення позивача проведено на підставі звіту про результати вивчення його особової справи.

Разом з тим, вказаний звіт не містить відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом ОСОБА_5 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а наказ Міністерства доходів і зборів України № 979-о від 26.10.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1 " та наказ № 260-О від 27.10.2015 Головного управління Державної фіскальної служби України у Вінницькій області, яким оголошено наказ № 979-о "Про звільнення ОСОБА_1 " та зобов`язано виплатити грошову компенсацію ОСОБА_1 не містять обґрунтування, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.

Тобто у випадку, що розглядається, ОСОБА_1 була звільнено виключно через обіймання нею певної посади.

Відтак, застосування до позивача заборон, передбачених частиною третьою статті Закону України «Про очищення влади», не може вважатись ані пропорційним, ані необхідним у демократичному суспільстві, та створює передумови для порушення з боку України міжнародних зобов`язань за статтею 8 Конвенції.

Таким чином, оскільки колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку про безпідставність застосування до позивача положень Закону України «Про очищення влади», незастосування відповідачем жодного правового інструментарію для доведення його вини у діях, викорінення яких ставиться за мету у Законі, оскаржувані накази Міністерства доходів і зборів України № 979-о від 26.10.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1 " та Головного управління Державної фіскальної служби України у Вінницькій області № 260-О від 27.10.2015 року "Про звільнення ОСОБА_1 " з посади заступника начальника Головного управління Міндоходів у Вінницькій області є таким, що підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді.

Відповідно до ч.1 ст.235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Разом з тим, скасовуючи наказ в частині звільнення позивача, суд враховує, що відповідно до пункту 19 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а-14, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема припинення виконання функцій ліквідованого органу чи покладення виконання цих функцій на інший орган.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року № 311 "Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України" реорганізовано територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби.

На виконання вказаної постанови було зареєстровано 19 вересня 2014 року Головне управління ДФС у Вінницькій області. Крім того, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис 01 жовтня 2015 року (номер запису: 4010960) про припинення Головного управління Міндоходів у Черкаській області та вказано підставу - рішення щодо реорганізації

Відповідно до п.1 Положення Головного управління ДФС у Вінницькій області, затвердженого наказом Державної фіскальної служби України від 27.03.2017 року № 202, ГУ ДФС є правонаступником усіх прав та обов`язків Головного управління Міндоходів у Вінницькій області.

Таким чином, в даному випадку фактично мало місце реорганізація зазначеного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

В постанові від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 537 "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби" реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби (п. 2 Постанови).

Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 року № 537 установлено, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України.

Головне управління ДФС у Вінницькій області з 02 серпня 2019 року перебуває в стані припинення (але не припинено юридичну особу), про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис.

Враховуючи те, що Головне управління Міндоходів у Вінницькій області - припинено, його правонаступником є Головне управління ДФС у Вінницькій області, поновлення ОСОБА_1 на посаді необхідно здійснити в Головному управлінні ДФС у Вінницькій області.

Відповідно до ч.ч.1,5 с.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Колегія суддів вказує, що позивач звернулась до суду з адміністративним позовом в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог за вх. №14856 ОСОБА_1 просила:

- визнати протиправними та скасувати наказ Міністерства доходів і Зборів України №979-0 від 26.10.2015 та наказ Головного управління Державної фіскальної служби України у Вінницькій області № 260-О від 27.10.2015;

- зобов`язати Державну фіскальну службу України (правонаступника Міністерства доходів і зборів України) поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області.

З огляду на вищевикладене, питання про стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу позивачем не ставиться.

Окрім цього в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , остання також підтвердила що позовна вимога про стягнення середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу нею не була заявлена.

Підсумовуючи вказане апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не дослідив належним чином та об`єктивно дійсні обставини справи, не врахував вимоги законодавства та дійшов необґрунтованого, помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому, керуючись статтею 315 КАС України, така постанова суду підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування наказів скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати наказ Міністерства доходів і Зборів України №979-0 від 26.10.2015 та наказ Головного управління ДФС України у Вінницькій області № 260-О від 27.10.2015 "Про звільнення ОСОБА_1 "

Зобов`язати Державну фіскальну службу України (правонаступника Міністерства доходів і зборів України) поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління ДФС у Вінницькій області.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Боровицький О. А. Іваненко Т.В.