Справа № 640/9205/19
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2020-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

16 листопада 2020 року справа №640/9205/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 )
доДержавної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України)
провизнання протиправним та скасування наказу від 16 липня 2018 року №106 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині, що стосується громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_1
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначаючи про протиправність наказу відповідача від 16 липня 2018 року №106, яким визнано недійними та такими, що підлягають вилученню та знищенню посвідки на постійне місце проживання серії НОМЕР_1 від 19 грудня 2001 року, серії НОМЕР_2 від 12 грудня 2003 року та серії НОМЕР_3 від 29 січня 2007 року, з огляду на відсутність правових підстав для визнання їх недійними, що призвело до порушення законним прав та інтересів ОСОБА_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 червня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/9205/19 та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідно до висновку УДМС України у Київській області від 01 червня 2018 року тимчасова посвідка на постійне місце проживання від 29 січня 2007 року серії НОМЕР_3 є незаконною, та такою, що прийнята всупереч вимог імміграційного законодавства України.

У судовому засіданні 25 листопада 2019 року представник позивача підтримав позовні вимоги; представники відповідача проти задоволення позовних вимог заперечили; на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України суд завершив розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

Згідно з пунктом 4 наказу ДМС України від 16 липня 2018 року №106 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» на підставі висновку ГУДМС у м. Києві від 01 червня 2018 року стосовно громадянки Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 визнано недійними та такими, що підлягають вилученню та знищенню посвідки на постійне місце проживання серії НОМЕР_1 від 19 грудня 2001 року, серії НОМЕР_2 від 12 грудня 2003 року та серії НОМЕР_3 від 29 січня 2007 року.

Правовою підставою для прийняття вказаного рішення визначено підпункти 18, 25 пункту 10 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360, підпункту 8 пункту 72, абзацу третього пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне місце проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №321 (далі по тексту - Порядок).

Так, відповідно до підпунктів 18, 25 пункту 10 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №360, ДМС очолює Голова, який призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за пропозицією Комісії з питань вищого корпусу державної служби. Голова ДМС: скасовує повністю або в окремій частині акти територіальних органів ДМС; підписує накази ДМС.

За визначенням пункту 1 Порядку посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до підпункту 8 пункту 72 Порядку посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства.

За правилами пункту 73 Порядку у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

Таким чином, посвідки визнаються недійними за наказом ДМС у випадку якщо видані з порушенням вимог законодавства.

При цьому суд звертає увагу, що правомірність видання відповідної посвідки має оцінюватись згідно норм законодавства, чинного на момент їх видачі.

Суд встановив, що 25 травня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою про обмін посвідки від 29 січня 2007 року, термін дії - безстроково, з підстав оформлення громадянства, тому що посвідка зіпсована штампом про розірвання шлюбу.

За результатами розгляду матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне місце проживання в України громадянці Республіки Азербайджан ОСОБА_1 працівник ГУ ДМС України в м. Києві склав висновок від 01 червня 2018 року, у якому зазначив, що 15 грудня 2001 року керівництвом УАСМ ГУ МВС України в м. Києві прийнято рішення щодо документування посвідкою на постійне проживання в Україні громадянку Азербайджану ОСОБА_1 згідно Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в редакції 1994 року, в той час, як з 07 серпня 2001 року набрав чинності Закон України «Про імміграцію», відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 якого, передбачалось, що дозвіл на імміграцію поза квотою надається, зокрема одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває в шлюбі понад 2 роки є громадянином України, дітям і батькам громадян України. На день надання документів іноземка не перебувала в шлюбі понад два роки, у зв`язку із чим оформлена громадянці Азербайджан ОСОБА_1 , посвідка на постійне місце проживання в України підлягає визнанню недійсною та вилученню.

Наведене свідчить, що під час перевірки відповідач оцінював правомірність отримання позивачем посвідки на постійне місце проживання на підставі рішення УАСМ ГУ МВС України в м. Києві від 15 грудня 2001 року.

Разом зі тим, суд звертає увагу, що у справі містяться копії наступних тимчасових посвідок, виданих ОСОБА_2 :

- тимчасова посвідка на постійне проживання № НОМЕР_5 , видана 12 грудня 2003 року, дійсна безстроково;

- тимчасова посвідка на постійне проживання № НОМЕР_6 , видана 29 січня 2007 року, дійсна безстроково.

Копії інших посвідок, зокрема виданих на підставі рішення УАСМ ГУ МВС України в м. Києві від 15 грудня 2001 року у справі відсутні. Тому об`єктивна можливість встановити правомірність її видачі у суду відсутня.

Однак, відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У свою чергу відповідач не довів суду, що видані ОСОБА_1 посвідки оформлені з порушенням вимог законодавства, чинного на момент їх видання.

Суд не приймає до уваги посилання у висновку на те, що рішення про документування позивача посвідкою прийнято відповідно до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в редакції 1994 року, в той час, як з 07 серпня 2001 року набрав чинності Закон України «Про імміграцію», оскільки докази того, що посвідка позивачу видана на підставі нечинних норм Закону, у справі відсутні.

У висновку також вказано, що на день надання документів іноземка не перебувала в шлюбі понад два роки, а відповідно до пункту 1 частини третьої статті 4 якого, передбачалось, що дозвіл на імміграцію поза квотою надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває в шлюбі понад 2 роки, є громадянином України.

Так, пункт 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію» передбачає, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України.

Проте, суд звертає увагу, що дозвіл на імміграцію та посвідка на постійне місце проживання не є тотожними.

Крім того, відповідач не довів, що ОСОБА_1 видано посвідку на постійне місце проживання на підставі дозволу на імміграцію поза квотою саме згідно з пунктом 1 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію».

Суд також зауважує, що на момент видання позивачу посвідок на постійне місце проживання був чинний Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Частина друга статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлює, що іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він:

- має в Україні законне джерело існування;

- перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України;

- перебуває на утриманні громадянина України;

- має на своєму утриманні громадянина України;

- в інших передбачених законами України випадках.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Отже, отримання посвідки на постійне проживання було прямо передбачене статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Однак, відповідач не довів суду належними доказами, що посвідки на постійне проживання видались позивачу незаконно.

При цьому із набранням чинності Законом України «Про імміграцію» дія норм Закону України «Про правовий статус іноземців» не припинилась, а сам Закон України «Про імміграцію» не регулює питання видачі посвідок на постійне проживання в Україні.

Враховуючи викладене, суд вважає безпідставним висновок відповідача про те, що посвідки на постійне місце проживання від 19 грудня 2001 року серії НОМЕР_1 , від 12 грудня 2003 року серії НОМЕР_2 та від 29 січня 2007 року серії НОМЕР_3 видані ОСОБА_1 з порушенням законодавства, а тому відсутні підстави для визнання цих посвідок недійними та такими, що підлягають вилученню та знищенню.

За таких підстав наказ відповідача від 16 липня 2018 року №106 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині, що стосується громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду відповідачем не доведено відповідність оскаржуваного наказу вимогам частини другої статті 19 Конституції України та частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 16 липня 2018 року №106 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині, що стосується громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_1 .

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий);

Державна міграційна служба України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9; ідентифікаційний код 37508470).

Суддя В.А. Кузьменко