Справа № 380/1608/20
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/1608/20 пров. № А/857/5635/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року у справі № 380/1608/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Личаківського відділу обслуговування громадян м.Львова (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Кравців О. Р.,

час ухвалення рішення 30.03.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 30.03.2020 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Личаківського відділу обслуговування громадян м.Львова (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просив: визнати протиправними дії відповідачів щодо необґрунтованого визначення дати призначення позивачу пенсії на підставі ч.2, 9 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VIII, а саме: 23 серпня 2019 року; зобов`язати відповідачів призначити, нараховувати та здійснювати виплату пенсії позивачу відповідно до вимог ч.2, 9 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, з урахуванням п.2 ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV в розмірі 60% від суми його місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії та обчисленої відповідно до довідки Генеральної прокуратури України від 21 серпня 2019 року №18-59зп, починаючи з 01 липня 2019 року, без обмеження максимального розміру пенсії; зобов`язати відповідачів здійснити перерахунок та виплати позивачу недоотриману ним різницю між пенсією, одержаною на умовах Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV та пенсією, на яку він має право згідно з ч.2, 9 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, починаючи з 01 липня 2019 року; зобов`язати відповідачів здійснити (відповідно до ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV та ст.2, 3, 4, 6, 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-ІІІ) обчислення суми компенсації позивачу втрати частини доходів (пенсії) у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 01 липня 2019 року включно по день винесення судом рішення у справ; відповідно до вимог ст.382 КАС України у разі ухвалення рішення на користь позивача, встановити судовий контроль за виконанням відповідачами судового рішення у цій адміністративній справі та зобов`язати відповідачів подати суду у встановлений ним строк звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління щодо необґрунтованого визначення дати призначення ОСОБА_1 пенсії на підставі ч.2, 9 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VIII, а саме: 23 серпня 2019 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити, нараховувати та здійснювати виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до вимог ч.2, 9 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, з урахуванням п.2 ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV в розмірі 60% від суми його місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії та обчисленої відповідно до довідки Генеральної прокуратури України від 21 серпня 2019 року №18-59зп, починаючи з 01 липня 2019 року, без обмеження максимального розміру пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 недоотриманої ним різниці між пенсією, одержаною на умовах Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV та пенсією, на яку він має право згідно з ч.2, 9 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, починаючи з 01 липня 2019 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити (відповідно до ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV та ст.2, 3, 4, 6, 7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 №2050-ІІІ) обчислення суми компенсації ОСОБА_1 втрати частини доходів (пенсії) у зв`язку з порушенням строків їх виплати за період з 01 липня 2019 року включно по день винесення судом рішення у справі. У задоволенні інших вимог позовної заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає оскаржуване рішення таким, що підлягає скасуванню, покликаючись на те, що перерахунок пенсії позивачу здійснено з 23 серпня 2019 року, оскільки ч.3 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. Тобто у відповідача відсутні підстави для призначення та перерахунку пенсії позивачу як особі з інвалідністю ІІ групи відповідно до Закону України «Про прокуратуру» з 01 липня 2019 року. Крім цього, зазначає, що чинним законодавством України передбачено, що максимальний розмір пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) зокрема, відповідно до Закону України «Про прокуратуру» не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів установлених для осіб, які втратили працездатність. Вказані положення є чинними і не конституційними не визнавались. Також вважає, що підстав для компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати немає. Просить скасувати рішення суду першої та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що ІІ група інвалідності встановлена щодо нього 01 липня 2019 року, що підтверджується довідкою МСЕК №1, виданою 13 серпня 2019 року, яка знаходилася у відповідача на час подання заяви про перерахунок та призначення пенсії, а тому доводи скаржника з цих обставин вважає безпідставними. Не погоджується із доводами апелянта також щодо обмеження граничного розміру пенсії, вважає, що такі обмеження суперечать нормам Закону №1697-VII. Щодо виплати компенсації втрати частини доходу, то нараховані суми пенсії не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, а тому такі повинні бути ним відшкодовані. Вважає, що суд першої інстанції повністю дослідив обставини справи та прийняв законне і обгрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження судом першої інстанції.

Представник відповідача (апелянта) Козуб О.А. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач у судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, апеляційні вимоги заперечує, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без участі позивача за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області з 18 травня 2010 року та одержував пенсію по інвалідності ІІІ групи загального захворювання згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 13 серпня 2019 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності загального захворювання з 01 липня 2019 року.

23 серпня 2019 року позивач звернувся до Личаківського відділу обслуговування громадян в м. Львові про призначення/перерахунок пенсії, а саме: просив про перерахунок пенсії по інвалідності на умовах Закону України «Про прокуратуру», до якої у тому числі надав довідку по заробітну плату №18-59зп від 21 серпня 2019 року.

11 вересня 2019 року позивач звернувся до відповідачів із заявою (клопотанням), в якому просив невідкладно розглянути подані ним ще 23 серпня 2019 року до Личаківського відділу обслуговування громадян в м. Львові (сервісний центр) управління обслуговування громадян заяву та долучені до неї документи про призначення/перерахунок пенсії та винести законне рішення про призначення/перерахунок пенсії для позивача на підставі ч. 9 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» без будь-яких обмежень; невідкладно розпочати виплату пенсії відповідно до ч.9 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» без будь-яких обмежень, з урахуванням існуючої з 01 липня 2019 року заборгованості; просив повідомити про результати розгляду цієї заяви.

20 жовтня 2019 року Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області в особі Личаківського відділу обслуговування громадян в м. Львові (сервісний центр) скерувало позивачу лист №5004/Б-53/11.03-06, у якому повідомило, що пенсію як особі з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання призначено позивачу на термін до 30 червня 2019 року, з 01 липня 2019 року як особі з інвалідністю другої групи пожиттєво. Після подання заяви від 23 серпня 2019 року, розпорядженням від 16 вересня 2019 року проведено перерахунок пенсії з виду на вид, а саме проведено перерахунок з інвалідності другої групи призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» згідно із зареєстрованою заявою від 23 серпня 2019 року на пенсію по інвалідності згідно із Законом України «Про прокуратуру». Розмір пенсійної виплати з 23 серпня 2019 року склав 15640,00 грн., розрахований відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру». Доплата пенсії в сумі 13990,39 грн. розрахована з дати звернення 23 серпня 2019 року по 30 вересня 2019 року та виплачена в жовтні разом з місячною сумою пенсії загалом 29630,00 грн.

22 листопада 2019 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області зі скаргою, в якій просив невідкладно розглянути його скаргу та забезпечити безумовне дотримання права на отримання права відповідно до вимог ч.9 ст.86 Закону України «Про прокуратуру», п.13-1 Розділу 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» без будь-яких обмежень; невідкладно розпочати виплату пенсії відповідно до ч.9, абз.4 ч.15 ст.86 Закону України «Про прокуратуру», п. 13-1 Розділу 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» без будь-яких обмежень на неї; невідкладно виплатити існуючу заборгованість по пенсії починаючи з часу звернення (23 серпня 2019 року) в розмірі 73144,00 грн.; про результати розгляду скарги повідомити позивача.

23 грудня 2019 року на скаргу позивача Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області надало відповідь листом №5373/Б-20/11.03-06, в якій зокрема вказано, що його пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до норм чинного законодавства. Відповідні перерахунки пенсії проведені в розмірах і термінах і в терміні, передбачені чинними нормативно-правовими актами щодо пенсійного забезпечення.

Позивач не погоджуючись із датою призначення пенсії на підставі ч.2, 9 ст.86 Закону України «Про прокуратуру», обмеження такої максимальним розміром, вважаючи таке порушенням його прав, звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо встановлення ОСОБА_1 граничного розміру пенсії по інвалідності II групи та призначення такої з 23 серпня 2019 року є протиправними і такими, що не відповідають вимогам Закону.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Спірні правовідносини у цій справі виникли щодо дати, з якої здійснено призначення та виплати пенсії, а також щодо обмеження такої пенсії максимальним розміром десять розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Положення ч.1 ст.308 КАС України передбачають, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (ст. 44 Основного Закону).

Згідно з ч.1 ст.9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Правові засади пенсійного забезпечення прокурорів та працівників прокуратури врегульовано Законом України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14 жовтня 2014 року (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, ч.9 ст.86 цього Закону передбачає, що прокурорам, визнаним особами з інвалідністю I або II групи, призначається пенсія по інвалідності в розмірах, передбачених частиною другою цієї статті, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років.

Згідно з ч.2 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

З 1 січня 2018 року пенсія, призначена відповідно до цієї статті, у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», виплачується в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (абз.4 ч.15 ст.86 Закону України №1697-VII).

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Згідно з ч.3 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При цьому, відповідно до п.2 ч.1 ст.45 цього Закону пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності.

Матеріалами справи стверджується, що позивач перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області з 18 травня 2010 року та одержував пенсію по інвалідності ІІІ групи загального захворювання згідно з Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії АВ №0947962, виданої Рівненською обласною МСЕК №1, позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з 01 липня 2019 року до 01 липня 2021 року.

Позивач звернувся до Личаківського відділу обслуговування громадян в м. Львові (сервісний центр) 23 серпня 2019 року, тобто в межах тримісячного строку з дня встановлення ІІ групи інвалідності, про призначення та виплату йому в подальшому пенсії відповідно до положень ч.9 ст.86 Закону України «Про прокуратуру», оскільки він є особою з інвалідністю ІІ групи та у нього є наявний стаж роботи в органах прокуратури не менше 10 років, а тому позивачу пенсію по інвалідності згідно з Законом України «Про прокуратуру» необхідно призначити з 01 липня 2019 року.

Враховуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що дії Головного управління щодо визначення дати призначення ОСОБА_1 пенсії на підставі ч.2, 9 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VIII, а саме: 23 серпня 2019 року, є протиправними, і належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити, нараховувати та здійснювати виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до вимог ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, обчисленої згідно з довідкою від 21 серпня 2019 року №18-59зп, починаючи з 01 липня 2019 року.

Доводи апелянта в цій частині колегія суддів відхиляє, оскільки такі спростовуються наведеними вище мотивами.

Щодо вимог позивача про виплату йому пенсії згідно зі ст.86 Закону України «Про прокуратуру» без обмеження такої максимальним розміром та доводів апелянта про те, що максимальний розмір пенсії позивача не може перевищувати десяти розмірів прожиткового мінімуму, то колегія суддів виходить з наступного.

Абз.6 ч.15 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність.

Вказана редакція абз.6 ч.15 ст.86 цього Закону викладена внаслідок внесення змін згідно із Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01 січня 2016 року.

При цьому, згідно з п.2 Прикінцевих положень Закону № 911-VIII дія положень цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 1 січня 2016 року.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08 липня 2011 року введено в дію нову норму, якою встановлено, що максимальний розмір пенсії, зокрема, призначеної на підставі Закону України «Про прокуратуру», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Вказана норма набула чинності 01.10.2011.

Разом з тим, відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону №3668-VI від 08 липня 2011 року обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Отже, передбачені вищенаведеними нормами законів обмеження пенсій максимальним розміром застосовується лише до пенсій, які призначаються починаючи з 01 січня 2016 року, в той же час, як вбачається з матеріалів справи, пенсія позивачу на підставі Закону України «Про прокуратуру» вперше призначена (переведено із пенсії на підставі Закону №1058-IV) з 01 липня 2019 року, з чого вбачається, що дії відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні виплати пенсії без обмежень її граничного розміру не є неправомірними, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З урахуванням наведеного вище доводи апеляційної скарги в цій частині є підставними і такими, що спростовують відповідні висновки суду першої інстанції.

Щодо покликань позивача на звуження обсягу його прав положеннями Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року та на обґрунтовані очікування на отримання пенсії на умовах, що діяли на момент початку роботи його в органах прокуратури, то колегія суддів звертає увагу на те, що ці положення неконституційними на час виникнення спірних правовідносин не визнавались, крім того, зазначає, що за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у рішенні "Великода проти України" (№43331/12) законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. А тому такі до уваги не приймає.

Щодо вимоги позивача про нарахування та виплати сум компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, та, відповідно, доводів апелянта щодо спростувань підставності таких вимог, то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Ст.2 цього Закону передбачає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Таким чином, аналізуючи наведені вище законодавчі приписи та встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення цієї позовної вимоги відсутні, оскільки відсутні необхідні умови, за наявністю яких здійснюється виплата цієї компенсації.

Доводи апелянта в цій часині є підставними та обгрунтованими і спростовують висновки суду першої інстанції з наведених вище мотивів щодо нарахування та виплати такої компенсації.

Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. 242, 243, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року у справі № 380/1608/20 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо визначення дати призначення ОСОБА_1 пенсії на підставі ч.2, 9 ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VIII, а саме: 23 серпня 2019 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; ) призначити, нараховувати та здійснювати виплату пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відповідно до вимог ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, з врахуванням п.2 ч.1 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» згідно з довідкою Генеральної прокуратури України від 21 серпня 2019 року №18-59зп, починаючи з 01 липня 2019 року, з врахуванням виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 13 листопада 2020 року.