Справа № 460/4130/20
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 460/4130/20 пров. № А/857/10505/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Кузьмича С.М., Улицького В.З.,

при секретарі судового засідання: Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі №460/4130/20 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

головуючий суддя першої інстанції Друзенко Н.В.

час ухвалення справа розглянута у порядку спрощеного позовного провадження

місце ухвалення м. Рівне

дата складання повного тексту - 09.07.2020 р.

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №207231-13 від 23.06.2017, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за податковий період «2016 рік» в сумі 17062,40 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що податкове повідомлення-рішення №207231-13 від 23.06.2017 по нарахуванню податкових зобов`язань за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості» за 2016 рік підлягає скасуванню, оскільки його винесено на підставі прийнятого Дубровицькою міською радою рішення №82 від 04.02.2016 з врахуванням пункту 4 розділу ІІ Закону України №909-VIII, які за п.3.1 ст.3, пп.4.1.9 п.4.1. ст.4, пп.7.1.4 п.7.1 та п.7.3 ст.7, пп.12.3.4 п.12.3 та п.12.5 ст.12, статей 25-28, п.37.1-37.2 ст.37, розділу ІІ Податкового кодексу України не входять до податкового та іншого законодавства, контроль за виконанням яких покладається на контролюючі органи, за якими не можуть виникати зобов`язання та відповідно прийняття рішень на їх підставі знаходиться поза межами повноважень відповідача, визначених Податковим кодексом України; з ігноруванням норм статей 3, 6, 8, 19, 22, 57, 58, 64 Конституції України; з ігноруванням норм п.2.1 ст.2, п.5.2 ст.5, п.7.3 ст.7 Податкового кодексу України та незмінених імперативних норм положень пп.4.1.9 п.4.1 ст.4, пп.12.3.4 п.12.3 та п.12.5 ст.12 Податкового кодексу України прийнятих на підставі ст.57, ст.58 Конституції України і відповідно до яких рішення міської ради №82 від 04.02.2016 не набрало чинності для його застосування на 2016 рік. Також позивач стверджує, що оспорюване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню в зв`язку з порушенням гарантованого конституційного права позивача, визначеного ч.1-2 ст.57 Конституції України, яке за ч.3 ст.22 та другим реченням ч.2 ст.64 Конституції України не може будь-ким бути обмежене за будь-яких обставин та негативно впливає на інтереси та на власність позивача. Крім цього, позивач вважає, що таке рішення прийнято з ігноруванням висновків рішень Конституційного Суду України, а також ігноруванням і порушенням вимог положень: Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР від 22.05.1997 (ч.1 ст.24,п.24 ч.1 ст.26, ст.69); Податкового кодексу України (п.2.1 ст.2, п.3.1 ст.3, п.4.4 ст.4; пп.4.1.9 п.4.1 ст.4, п.5.2 ст.5, пп.7.1.4 п.7.1 та п.7.3 ст.7, п.10.3 ст.10, пп.12.3.1 пп.12.3.2, пп.12.3.4 п.12.3 та 12.5 ст.12, пп.21.1.1 та пп.21.1.4 п.21.1 ст.21, ст.25-28, 37.2 ст.37, п.40.1 ст.40, п.41.1 ст.41, пп.54.3.3 п.54.3 ст.54, п.58.1 ст.58, п.61.2 ст.61); та п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну службу».

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції підлгає скасуванню, оскільки прийнято з порушенням норм матеріального права та неповним з`ясуванням судом обставин, які мають значення для справи.

Суть доводів апелянта зводиться до того, що суд помилково не взяв до уваги, та не застосував для вирішення справи положення п.58.1 ст.58„ п.54.3 та пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України, які вказують саме на обов`язок відповідача розраховувати грошові зобов`язання лише на підставі податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням виконання вимог яких покладено на контролюючі органи - а не за будь-яким законодавством, або ж помилково відніс Закон №909-УІІІ та рішення міської ради, прийняте з наведеними нижче порушеннями правил встановлених ПК України, до податкового законодавства - лише на підставі якого здійснюється саме податкові нарахування.

Вважає, що Суд у відповідності до ст. ст. 3, 8 Конституції України, ч.2 ст.5, ч.1 ст.6, ч.12. ст.264 КАС України при розгляді позову не виконав свого обов`язку одночасно розглянути питання протиправності рішення міської ради №82 від 04.02.2016р., оскільки воно постало в самій позовній заяві та відповідно і при її розгляді.

Просить дослідити Податковий кодекс України в редакції на 01.01.2016р. на предмет наявності в ньому змін, застережень по положенню викладеному в пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 цього кодексу та скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання. Згідно із ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер: 31069208 від 16.12.2014 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер: 31070682, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з 16.12.2014 і по даний час позивачу належить на праві приватної власності приміщення, кафе, що розміщене за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 619,1 кв.м.

Головне управління ДФС у Рівненській області 23.06.2017 р. прийняло податкове повідомлення-рішення №207231-13, згідно з яким визначило ОСОБА_1 суму податкового зобов`язання за платежем «податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» за 2016 рік в загальному розмірі 17062,40 грн.

ФОП ОСОБА_1 04.04.2018 р. звернулась в суд з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №207231-13 від 23.06.2017 в частині визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки по об`єктах нежитлової нерухомості із застосуванням ставки податку встановленої Дубровицькою міською радою №82 від 04.02.2016 на загальну суму 12796,80 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала про те, що винесене у зазначеній частині податкове повідомлення-рішення не базуються на нормах чинного законодавства України та фактичних матеріалах справи, складене відповідачем з перевищенням повноважень, наданих йому статтями 19-1, 20 Податкового кодексу України, та не у спосіб, закріплений Податковим кодексом України. Доводила, що у 2016 році слід застосовувати ставку податку згідно рішення Дубровицької міської ради №947 від 27.01.2015, а рішення Дубровицької міської ради №82 від 04.02.2016 не може застосовуватися для встановлення місцевих податків у 2016 році, оскільки таке рішення мало бути прийнято та оприлюднене до 15.07.2015, а не в лютому 2016 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 14.05.2018 у справі №817/986/18, позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області №207231-13 від 23.06.2017 в частині визначення податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки по об`єктах нежитлової нерухомості із застосуванням ставки податку встановленої Дубровицькою міською радою №82 від 04.02.2016 на загальну суму 12796,80 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2018 №857/1493/18 задоволено апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Рівненській області. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14.05.2018 в адміністративній справі №817/986/18 скасовано. У задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про скасування податкового повідомлення-рішення відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 08.01.2019 відкрито касаційне провадження №К/9901/69106/18 за касаційною скаргою ФОП ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2018 у справі №817/986/18 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/79068099).

Рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області №947 від 27.01.2015, на території міста Дубровиці встановлено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно з додатками. Одночасно вирішено вважати таким, що втратили чинність рішення Дубровицької міської ради від 20.09.2011 №246 «Про встановлення місцевого податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», від 20.12.2013 №795 «Про внесення змін та доповнень до рішення Дубровицької міської ради від 20 вересня 2011 року №246 «Про встановлення місцевого податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», від 25.11.2014 «Про внесення змін до рішень Дубровицької міської ради від 20.09.2011 №246 «Про встановлення місцевого податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» та від 20.12.2013 №795 «Про внесення змін та доповнень до рішення Дубровицької міської ради від 20 вересня 2011 року №246 «Про встановлення місцевого податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

Пунктом 5 вказаного Рішення визначено, що ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування і визначені в додатках 2, 3 до рішення.

У Додатку 3 до Рішення встановлено розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку, для таких об`єктів нежитлової нерухомості, як їдальні, кафе, закусочні, будівлі (приміщення) підприємств побутового обслуговування на рівні - 0,5% (а.с.24-28).

Зазначене рішення було оприлюднено на сайті Дубровицької міської ради 30.01.2015 року за посиланням: http://dubrmrada.rv.ua/index.php/normatyvni-akty/rishennia-miskoi-rady.

Дубровицька міська рада Рівненської області 04.02.2016 р. ухвалила рішення № 82 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27 січня 2015 року №947 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», яким на підставі Закону України від 24 грудня 2015 року №909 VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», відповідно до пунктів 24 та 28 частини 1 статті 26 та статті 69 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», за погодженням з постійними комісіями міської ради та в інтересах територіальної громади, внесла до згаданого рішення наступні зміни.

Підпункт 5.1 пункту 5 цього рішення було викладено в такій редакції: «5.1. Встановити ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, за 1 кв. метр бази оподаткування в розмірі: а) 1 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року для об`єктів житлової нерухомості; б) 0 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року для об`єктів нежитлової нерухомості в частині господарських (присадибних) будівель (допоміжних (нежитлових) приміщень, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо), які використовуються без отримання прибутку; в) 2 відсотків від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року для об`єктів нежитлової нерухомості, крім господарських (присадибних) будівель (допоміжних (нежитлових) приміщень, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо), які використовуються без отримання прибутку.».

Згідно з пунктом 1.4. рішення Дубровицької міської ради Рівненської області №82 від 04.02.2016, Додатки до рішення №2,3 від 27.01.2015 втратили чинність.

У рішенні також обумовлено, що воно набуває чинності з дня прийняття та застосовується з 01 січня 2016 року.

Зазначене рішення було оприлюднено на сайті Дубровицької міської ради 04.02.2016 року за посиланням: http://dubrmrada.rv.ua/index.php/normatyvni-akty/rishennia-miskoi-rady.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що Головне управління ДФС у Рівненській області приймаючи податкове повідомлення-рішення №207231-13 від 23.06.2017, діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, а саме податкове повідомлення-рішення в повній мірі відповідає визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР від 21.05.1997 визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

За змістом пункту 24 частини першої статті 26 названого Закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання про встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014, яким, зокрема, викладено в новій редакції статтю 266Податкового кодексу України та введено новий податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

За підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктами 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За приписами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 вказаного Кодексу (в редакції чинній на 1 січня 2015 року) ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує двох відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Як передбачено підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

З 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-VІІІ від 24.12.2015, згідно з яким підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України викладено у такій редакції: ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Як правильно встановив суд першої інстанції, рішення Дубровицької міської ради №82 від 04.02.2016 в частині ставок податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості що не перевищують 3 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 квадратний метр бази оподаткування відповідає вимогам пункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України у редакції, чинній з 01.01.16.

Пунктом 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України встановлено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Таким чином, законодавець встановив строк до якого органами місцевого самоврядування необхідно прийняти рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішення Дубровицької міської ради №82 від 04.02.2016 прийнято поза межами цього строку.

В той же час, пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-VІІІ від 24.12.2015 установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Окрім того, пунктом 7 розділу ІІ «Прикінцеві положення» рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України.

Таким чином, у 2016 році зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, а, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів. І у разі прийняття органом місцевого самоврядування рішення про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік, таке має братись до уваги контролюючим органом при здійсненні розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік. Таким чином, Податковим кодексом України встановлений обов`язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від термінів прийняття рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 04.09.2018 по справі №820/5457/17, від 26.06.2018 по справі №824/651/17-а та від 24.04.2018 у справі №803/1307/17, від 15 травня 2018 року у справі № 806/2461/17.

Частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» №1160-IV від 11.09.2003, встановлено, що регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання.

Разом з тим, пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» 909-VІІІ від 24.12.2015, установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Судом встановлено, що рішення Дубровицької міської ради №82 від 04.02.2016 своєчасно оприлюднено на офіційному сайті органу місцевого самоврядування, тому з урахуванням вимог Податкового кодексу України підлягало застосуванню при здійсненні розрахунку податку на нерухоме майно за 2016 рік.

Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території (ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Отже, в межах спірних правовідносин прийняте Дубровицькою міською радою рішення №82 від 04.02.2016 є нормативно-правовим актом, приписи якого зокрема змінюють для позивача права та обов`язки, є способом реалізації владних управлінських функцій радою як суб`єктом владних повноважень у відповідності до комплексного правового регулювання в межах розсуду цього органу, з урахуванням інтересів членів територіальної громади та кожного члена цієї громади, а також згідно з приписами підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України. Дане рішення не скасовано в судовому або іншому порядку, внаслідок чого воно є обов`язковим як для позивача, так і для відповідача у справі.

Судом першої інстанції правильно встановлено та зазначено, що предметом оскарження у цій справі є виключно податкове повідомлення-рішення відповідача, прийняте ним на виконання своїх функцій шляхом реалізації повноважень, передбачених підпунктом 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 та підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України щодо визначення податкового зобов`язання.

Натомість правомірність рішення органу місцевого самоврядування, яким змінилися ставки податку до об`єкту оподаткування, не є предметом оскарження в цій справі, повноваження міських (селищних, сільських) рад в частині встановлення місцевих податків і зборів хоча і визначені в тому числі Податковим кодексом України, проте є виключною «правовстановлюючою» компетенцією цих органів, правомірність реалізації якої не має перевірятися в межах цієї справи.

З аналогічних підстав невірними є доводи апелянта про необхідність дослідження Податкового кодексу України в редакції на 01.01.2016р. на предмет наявності в ньому змін, застережень положенню, викладеному в пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 цього кодексу, оскільки предметом даного позову, відповідно до прохальної частини позовної заяви від 02.06.2019 р., є оскаржене позивачем податкове повідомлення рішення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши оскаржене позивачем рішення, апеляційний суд вважає, що таке відповідає критеріям, визначеним ст. 2 КАС України, а представлені відповідачем на заперечення позовних вимог докази у своїй сукупності не дають підстав вважати що рішення відповідача є протиправними, а натомість вказують на те, що таке прийняте відповідачем обґрунтовано, з дотриманням вимог Конституції та законів України, в межах повноважень та спосіб, передбачений чинним законодавством України та підстав для визнання його протиправними та скасування не вбачається.

З урахуванням наведених вище обставин справи та норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що Головне управління ДФС у Рівненській області приймаючи податкове повідомлення-рішення №207231-13 від 23.06.2017, діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, оскаржене рішення прийняте із застосуванням ставки, встановленої рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області № 82 від 04.02.2016, є правомірним і не підлягає скасуванню.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків не спростовують, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними і трактуванні їх на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року у справі №460/4130/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді С. М. Кузьмич
В. З. Улицький
Повне судове рішення складено 13.11.2020.