Справа № 389/2585/20
Суддя: Савельєва О. В.
Дата ухвалення: 2020-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/389/66/20
Рішення

іменем України

12 листопада 2020 року Знам`янський міськрайонний суд

Кіровоградської області

у складі: головуючого судді Савельєвої О.В.,

за участю секретаря судового засідання Солонько К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу суду в місті Знам`янка Кіровоградської області в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Департамента патрульної поліції в особі управління патрульної поліції в Кіровоградській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, закриття провадження по справі,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАМ №3120183 від 11.09.2020, закриття провадження по справі.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 11.09.2020 поліцейським управління патрульної поліції в Кіровоградській області Департамента патрульної поліції Дорчинцем А.Ю. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАМ №3120183, згідно з якою, він о 17 годині 13 хвилин 11.09.2020 на 724 км дороги М-12 керував транспортним засобом ЗИЛ, номерний знак НОМЕР_1 , який не пройшов обов`язковий технічний контроль, але підлягає такому контролю, чим порушив п.31.3 б) Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч.3 ст.121 КУпАП. Даною постановою до нього застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн.

Вважає, що постанова не відповідає обставинам справи, вимогам закону та підлягає скасуванню з наступних підстав. Вказує, що 11.09.2020 він керував транспортним засобом ЗИЛ, номерний знак НОМЕР_1 , який пройшов обов`язковий технічний контроль. На 724 км дороги М-12 його зупинив поліцейський та повідомив про те, що він порушив вимоги п.31.3 б) Правил дорожнього руху. Він заперечив поліцейському, надавши для огляду протокол перевірки технічного стану транспортного засобу від 10.08.2020, та пояснив, що жодних порушень ним вчинено не було. Проте, його пояснення поліцейський не взяв до уваги, як не взяв до уваги й наданий протокол перевірки технічного стану транспортного засобу, та склав оскаржувану постанову, пославшись на те, що відомості про вказаний протокол відсутні в базі даних. Він вважає винесення даної постанови незаконним не лише через відсутність самого факту вчинення правопорушення, а й через наявність допущених поліцейським грубих порушень інструкцій та норм закону при складанні, фіксації та розгляді матеріалів про адміністративне правопорушення. Будь-які докази вчинення ним правопорушення, передбаченого ч.3 ст.121 КУпАП, відсутні.

Представник відповідача подав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що постанова поліцейським складена правомірно з дотриманням вимог Закону України «Про Національну поліцію», вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення та інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, що затверджена наказом МВС від 07.11.2015 №1395. Так, під час патрулювання було зафіксовано факт адміністративного правопорушення, а саме ОСОБА_1 о 17 годині 13 хвилин 11.09.2020 на 724 км дороги М-12 керував транспортним засобом ЗИЛ, номерний знак НОМЕР_1 , який не пройшов обов`язковий технічний контроль, але підлягає такому контролю, чим порушив п.31.3 б) Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч.3 ст.121 КУпАП. У зв`язку з чим, винесено постанову, якою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. При винесенні постанови позивачу були роз`яснені права та обов`язки, що передбачені ст.268 КУпАП та ст.63 Конституції України. Доказів, які мали б спростувати факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем не додано, тому позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. Крім того у відзиві вказано, що відповідно до бази «НАІС», якою передбачено ведення автоматизованих систем Єдиних та Державних реєстрів, що створюються відповідно до наказів Міністерства юстиції, протокол перевірки технічного стану транспортного засобу від 10.08.2020, на який посилається позивач, був внесений до єдиної інформаційної бази об 11 годині 15 хвилин 10.08.2020, проте, вже об 11 годині 31 хвилині він був анульованим. Тому вважається, що обов`язковий технічний контроль не пройдено.

Будь-яких доказів викладених обставин до відзиву на позовну заяву не додано.

Позивач подав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що будь-які докази вчинення ним правопорушення, передбаченого ч.3 ст.121 КУпАП, відсутні. Обов`язковий технічний контроль ним пройдено, про що йому видано відповідний протокол. Він не є адміністратором єдиної інформаційної бази «НАІС» і йому нічого не відомо про анулювання запису щодо протоколу перевірки технічного стану транспортного засобу від 10.08.2020. Про це йому ніхто не повідомляв. Крім того, дійсність результатів технічної перевірки транспортного засобу не залежить від наявності запису про його реєстрацію в інформаційній базі «НАІС».

Позивач у судове засідання не з`явився, але його представник подала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розглядати справу за її та позивача відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив розглядати справу за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.20 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Рішення відповідача постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є правовим актом індивідуальної дії (п.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2).

Стосовно позивача посадовою особою поліцейським управління патрульної поліції в Кіровоградській області Департамента патрульної поліції Дорчинцем А.Ю. 11.09.2020 винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАМ №3120183, згідно з якою, ОСОБА_1 о 17 годині 13 хвилин 11.09.2020 на 724 км дороги М-12 керував транспортним засобом ЗИЛ, номерний знак НОМЕР_1 , який не пройшов обов`язковий технічний контроль, але підлягає такому контролю, чим порушив п.31.3 б) Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність ч.3 ст.121 КУпАП. Даною постановою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн.

У постанові зазначено, що до неї додається відеофіксація. Однак, такої відеофіксації представником відповідача суду не надано й матеріали справи її не містять.

Дана постанова, відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, судом перевірялася, чи прийнята (вчинена) вона: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 72 КАС України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 73 КАС України). Речовими доказами є предмети матеріального світу, які своїм існуванням, своїми якостями, властивостями, місцезнаходженням, іншими ознаками дають змогу встановити обставини, що мають значення для справи (стаття 96 КАС України). Крім того, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет) (стаття 99 КАС України).

Статтею 251 КУпАП також визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст.245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюється Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, порушення яких є підставою для відповідальності згідно із законодавством (п.п.1.1, 1.9 Правил дорожнього руху).

Так, згідно з п.31.1 Правил дорожнього руху, технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.

За змістом статті 35 Закону України «Про дорожній рух», транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, підлягають обов`язковому технічному контролю відповідно до цієї статті. Періодичність проходження обов`язкового технічного контролю становить: для легкових автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажних автомобілів (незалежно від форми власності) вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепів до них із строком експлуатації більше двох років - кожні два роки; для вантажних автомобілів вантажопідйомністю більше 3,5 тонни, причепів до них та таксі незалежно від строку експлуатації - щороку; для автобусів та спеціалізованих транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, незалежно від строку експлуатації - двічі на рік. На кожний транспортний засіб, що пройшов обов`язковий технічний контроль і визнаний технічно справним, суб`єкт проведення обов`язкового технічного контролю складає протокол перевірки його технічного стану, який видається водію транспортного засобу. У протоколі зазначається строк чергового проходження обов`язкового технічного контролю транспортного засобу відповідно до періодичності проходження, встановленої частиною восьмою цієї статті.

Відповідно до п.31.3 б) Правил дорожнього руху, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавствомякщо вони не пройшли обов`язковий технічний контроль (для транспортних засобів, що підлягають такому контролю).

Протокол перевірки технічного стану транспортного засобу від 10.08.2020 №00988-00521-20, бланк серії В Р №532329, свідчить про те, що ЗИЛ, номерний знак НОМЕР_1 , пройшов обов`язковий технічний контроль 10.08.2020; дата чергового проходження обов`язкового технічного контролю: не пізніше 10.08.2021.

Частина 3 статті 121 КУпАП передбачає відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов`язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Докази порушення позивачем п.31.3 б) Правил дорожнього руху представником відповідача не надано і в судове засідання. Доводи позивача щодо відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, представником відповідача не спростовані.

За таких обставин справи суд вважає, що постанова у справі про адміністративне правопорушення є такою, що підлягає скасуванню.

Згідно з ч.1 ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 статті 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Тобто, судовий збір сплачено в подвійному розмірі. За таких обставин, зайво сплачену частину судового збору в розмірі 420 грн. 40 коп. слід повернути позивачу, а іншу частину в розмірі 420 грн. 40 коп., з огляду на задоволення позовних вимог, слід стягнути на користь позивача з відповідача, який є суб`єктом владних повноважень.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи (ч.3 ст.132 КАС України).

Згідно з ч.3 ст.134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Відповідно до ч.6 та ч.7 ст.134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 КАС України).

При цьому, розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, висловленої у постанові від 15.05.2018 у справі №821/1594/17, належним доказом для відшкодування витрат на правову допомогу є документи у яких конкретизовано справу, по якій таку допомогу надано.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з матеріалів справи, 12.09.2020 ОСОБА_1 уклав з адвокатом Перемот О.Г. договір про надання правової допомоги для представництва його інтересів в суді, про що зазначено в ордері №1006415. Попередній розрахунок, що доданий до позовної заяви, свідчить, що витрати на професійну правничу допомогу складають 3000 грн. Згідно з актом приймання виконаної роботи від 11.11.2020, виконавець надав, а замовник прийняв правову допомогу: попередню консультацію, роботу з нормативною базою, підготовку правового обґрунтування, складання позовної заяви, складання відповіді на відзив, участь у судових засіданнях. Позивачем сплачено адвокату обумовлену суму в 3000 грн. відповідно до квитанції від 11.11.2020 серії ААА №646788.

Клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, відповідно до ч.6 ст.134 КАС України, представником відповідача не подано. Однак, враховуючи, що заява про відшкодування витрат на правничу допомогу та докази, що додані до неї, не направлялись відповідачу, що позбавило його можливості доводити неспівмірність цих витрат, суд самостійно визначає їх розмір, що підлягає відшкодуванню, виходячи з критерію їх розумної необхідності.

Дослідивши матеріали справи та вимоги позивача щодо стягнення на його користь судових витрат, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи (попередню консультацію, роботу з нормативною базою, підготовку правового обґрунтування, складання позовної заяви, складання відповіді на відзив), принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Департамента патрульної поліції в особі управління патрульної поліції в Кіровоградській області на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.77, 241-246, 250, 255, 286, 295 КАС України, суд,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Департамента патрульної поліції в особі управління патрульної поліції в Кіровоградській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, закриття провадження по справі, задовольнити.

Постанову поліцейського управління патрульної поліції в Кіровоградській області Департамента патрульної поліції Дорчинця Артема Юрійовича про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАМ №3120183 від 11.09.2020, скасувати.

Закрити провадження в адміністративній справі про притягнення ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст.121 КУпАП.

Повернути ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , зайво сплачену частину судового збору в розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департамента патрульної поліції в особі управління патрульної поліції в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , сплачений судовий збір у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 (одна тисяча) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається до Третього апеляційного адміністративного суду через Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області.

З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя Знам`янського міськрайонного суду

Кіровоградської області О.В. Савельєва