Справа № 420/515/20
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2020-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/515/20
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І. О.,

суддів Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

за участі секретаря Скоріної Т. С.

представника ГУ ДФС у Запорізьській області Мєхтієвої К. А.;

представника позивача адвоката Легенченко О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування наказу про припинення державної служби та звільнення, поновлення на посаді, а також стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Державної фіскальної служби України (далі ДФС України) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 21.12.2019 року № 2089-О «Про припинення державної служби та звільнення з посади ОСОБА_1 ».

- поновити його на посаді заступника начальника Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі ГУ ДФС у Запорізькій області);

- стягнути, на його користь, середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 відзначив, що підставою для припинення державної служби та звільнення його з посади став наказ ДФС України від 18.12.2019 р. №12054-О «Про затвердження Висновків щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців органів ДФС, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В» у 2019 р.».

Не оскаржуючи вказаний наказ, ОСОБА_1 наголошує про порушення процедури його звільнення за такими підставами.

Перша підстава, це порушення ДФС України п.4.4 Порядку проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців ДФС, її територіальних органів та спеціалізованих департаментів ДФС, затвердженого наказом ДФС України від 12.12.2017 р. №840 (далі Порядок №840).

За вказаною нормою, він як особа, що отримала негативну оцінку за результатами оцінювання, повинен був повторно його проходити, не раніше ніж через три місяці.

Друга підстава, це його звільнення з посади в період тимчасової непрацездатності.

Обґрунтовуючи дану підставу, позивач наводить декілька аргументів.

Так, покликаючись на ч.4 ст.87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VII (далі - Закон № 889-VII), позивач указує, що його звільнення в період тимчасової непрацездатності допускається, але дата звільнення повинна бути наступна за днем закінчення тимчасової непрацездатності. Оскільки, оскаржуваний наказ, прийнятий в період його непрацездатності та не містить дати звільнення, останній, на його думку, він суперечить законодавству.

У той же час, за твердженням позивача, трудове законодавство, а саме: ч.3 ст.40 КЗпП України, забороняє звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності.

За таких умов, позивач вважає, що він повинен бути поновлений на посаді і на його користь належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

10 березня 2020 року, в процесі судового розгляду, суд першої інстанції залучив до участі у справі, в якості другого відповідача, ГУ ДФС у Запорізькій області.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, позов задоволено.

Суд визнав протиправним та скасував наказ ДФС України від 21.12.2019 року №2089-О «Про припинення державної служби та звільнення з посади ОСОБА_1 », поновив його на рівнозначній посаді заступника начальника ГУ ДФС у Запорізькій області з 23 грудня 2019 року.

Також суд стягнув з ГУ ДФС у Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 грудня 2019 року по 11 червня 2020 року в сумі 81 958,64 грн.

В частині поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді заступника начальника ГУ ДФС у Запорізькій області з 23 грудня 2019 року та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, суд допустив негайне виконання рішення.

Вирішуючи спір по суті та поновлюючи позивача на рівнозначній посаді, а саме заступника начальника ГУ ДФС у Запорізькій області, суд першої інстанції виходив з таких підстав.

По - перше, це невідповідність оскаржуваного наказу про звільнення, критеріям правомірності, визначеним в ч. 2 ст. 2 КАС України. Указана невідповідність, на думку суду першої інстанції, виражається у звільненні позивача в період його тимчасової непрацездатності, всупереч ч.3 ст.40 КЗпП України.

По - друге, поновлюючи позивача на рівнозначній посаді, суд вважав що це є належним способом захисту порушеного права, адже посада, з якої звільнили, останнього, на момент розгляду справи відсутня.

По - трете, стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд керувався ч.2 ст.235 КЗпП України, яка унормовує, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву.

ГУ ДФС у Запорізькій області, вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає ознакам законності та обґрунтованості, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі скаржник указує на те, що перебування позивача на лікарняному не позбавляло права його керівника визначити результати виконання підлеглим завдань, без проходження оціночної співбесіди.

Обґрунтовуючи такі доводи скаржник посилається на ч.2 ст. 37 Типового порядку проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, затверджений постановою Кабінету міністрів України від 23.08.2017 р. №640 (далі Типовий порядок №640).

До того ж, представник ГУ ДФС у Запорізькій області звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що ч.6 ст.44 Закону № 889-VII унормовано, що у разі отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності, такий державний службовець звільняється із служби, відповідно до п.3 ч.1 ст. 87 цього ж Закону. За таких умов, відповідно до ч.3 ст. 87 Закону № 889-VII, рішення про припинення державної служби приймається у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту.

Коментуючи рішення суду першої інстанції щодо звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності, скаржник зауважив, що ОСОБА_1 виходив на службу та працював до дня його звільнення, а з 21.12.2019 р. по 09.01.2020 р. перестав з`являтися на роботі. Дані обставини, на його думку, підтверджуються відомостями апаратно - програмного комплексу контролю та керування доступу, які щоденно фіксували прихід ОСОБА_1 на роботу, за допомогою його індивідуальної картки - перепустки №812. Окрім того, як стверджує скаржник, позивач не повідомляв працівників кадрового забезпечення про знаходження на лікарняному, попри те, що це передбачено регламентом ГУ ДФС у Запорізькій області.

Незгоден представник ГУ ДФС у Запорізькій області також з розміром, стягнутого з нього середнього заробітку на користь ОСОБА_1 . За його поясненнями, суд не врахував отримання позивачем з 23.12.2019 р. по 09.01.2020 р. виплат за листком тимчасової непрацездатності, що може призвести до подвійного стягнення бюджетних коштів.

У відзиві на апеляцію представник ОСОБА_1 адвокат Легенченко О. А. заявляє про законність та обґрунтованість судового рішення. Зокрема, адвокат наполягає на тому, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги доводи податкового органу, що ОСОБА_1 перебував на службі, в період з 04.12.2019 р. по 21.12.2019 р., адже докази, які це підтверджують не можуть бути визнані належними. Окрім того, на думку адвоката відсутні докази виплати її довірителю коштів за листком непрацездатності з 23.12.2019 р. по 09.01.2020 р. Доводами відзиву на апеляцію є також те, що ДФС України, в порушення п.4.4 Порядку №840, не дало можливість ОСОБА_1 пройти повторне оцінювання за результатами його службової діяльності.

До того ж, до відзиву, адвокат ОСОБА_2 надала договір про надання правової допомоги, розрахунок гонорару та просила стягнути витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн.

Представник ГУ ДФС у Запорізькій області надав клопотання про зменшення судових витрат та зазначив, що обсяг наданих послуг та виконаних робіт адвокатом ОСОБА_2 повинен бути оцінений в суму 1 000 грн.

У суді апеляційної інстанції представник ГУ ДФС у Запорізькій області підтримала доводи апеляційної скарги та клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Адвокат Легенченко О. А. просила у задоволенні апеляції відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Щодо витрат на оплату професійної правничої допомоги, адвокат зазначила, що оцінює свій гонорар за складання відзиву на апеляцію та участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції в сумі 9 000 грн.

Фактичні обставини справи.

Наказом ДФС України від 24 квітня 2019 року № 769-о на заступника начальника ГУ ДФС у Запорізькій області ОСОБА_1 покладено виконання обов`язків начальника ГУ ДФС у Запорізькій області з 13.05.2019 р., з правом підпису фінансових документів. (а.с.11).

27.12.2018 р. ОСОБА_1 , під особистий підпис, ознайомили з ключовими показниками результативності, ефективності та якості службової діяльності державного службовця, який займає посаду державної служби категорії «Б»

02.12.2019 р. ОСОБА_1 , перебуваючи в статусі виконуючого обов`язки начальника ГУ ДФС у Запорізькій області, видає наказ про своє відрядження до ДФС України (м. Київ) терміном на три дні з 03.12.2019 р. по 05.12.2019 р. для участі у проведенні оціночної співбесіди.

Як пояснював позивач, співбесіду він не пройшов, адже у зв`язку з плохим самопочуттям був доставлений до лікарні швидкою допомогою та був госпіталізований.

У матеріалах справи присутній листок непрацездатності серії АДУ № 614499 та виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 09.01.2020 року. (а.с.14-15), що видані приватним закладом ТОВ «ЛЕКАР» про те, що ОСОБА_1 в період з 04.12.2019 року по 09.01.2020 року знаходився на стаціонарному лікуванні.

Також в матеріалах справи присутні:

- завірена копія витягу системи STOP-Net, згідно якої ОСОБА_1 з 04.12.2019 року по 21.12.2019 року кожного дня з`являвся на роботі.

- копія витягу з журналу введення карток-перепусток ГУ ДФС у Запорізькій області про видачу, 24.10.2018 року, під розпис ОСОБА_1 картки перепустки № 812.

За результатами виконання завдань державним службовцем ОСОБА_1 , який займає посаду державної служби категорії «Б», останній отримав негативну оцінку.

Наказом ДФС України від 18.12.2019 № 2054-о затверджено Висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців органів ДФС, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В» у 2019 році.

Зі змісту наказу ДФС України від 21 грудня 2019 року № 2089-о випливає, що публічна служба припинена і ОСОБА_1 звільнений з посади заступника начальника Головного управління ДФС у Запорізькій області, відповідно до частини шостої статті 44 та пункту 3 частини першої статті 87 Закону № 889-VII, у зв`язку з отриманням державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності у 2019 році (а.с.14).

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляційної скарги і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що є підстави для її часткового задоволення, з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції, визначаючи доводи апеляційної скарги, на підставі яких повинно перевірятися рішення суду першої інстанції, на предмет його законності та обґрунтованості, встановив таке.

По - перше, це застосування до спірних правовідносин ч.6 ст. 44 Закону № 889-VII, унормовує звільнення державного службовця, у разі отримання негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності.

По - друге, перебування позивача на робочому місці, на момент звільнення, що підтверджує обставини законності його звільнення.

По - трете, виключення з часу вимушеного прогулу періоду з 23.12.2019 р. по 09.01.2020 р., для уникнення подвійного стягнення середнього заробітку.

Також, визначаючи межи апеляційного перегляду, колегія суддів ураховує те, що позивач не оскаржує наказ про затвердження Висновку щодо оцінювання результатів його службової діяльності.

Отож, для вирішення спірних правовідносин, колегія суддів звертається до наступних норм матеріального права.

Закон № 889-VII визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Приписами ст. 44 Закону № 889-VII визначено, що результати службової діяльності державних службовців щороку підлягають оцінюванню для визначення якості виконання поставлених завдань, а також з метою прийняття рішення щодо преміювання, планування їхньої кар`єри.

Оцінювання результатів службової діяльності проводиться на підставі показників результативності, ефективності та якості, визначених з урахуванням посадових обов`язків державного службовця, а також дотримання ним правил етичної поведінки та вимог законодавства у сфері запобігання корупції, виконання індивідуальної програми професійного розвитку, а також показників, визначених у контракті про проходження державної служби (у разі укладення).

Оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В», здійснюється безпосереднім керівником державного службовця та керівником самостійного структурного підрозділу. Оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, які займають посади державної служби категорії «А», здійснюється суб`єктом призначення.

Державного службовця ознайомлюють з результатами оцінювання його службової діяльності під підпис протягом трьох календарних днів після проведення оцінювання.

Висновок щодо результатів оцінювання службової діяльності затверджується наказом (розпорядженням) суб`єкта призначення.

За результатами оцінювання службової діяльності державного службовця йому виставляється негативна, позитивна або відмінна оцінка з її обґрунтуванням.

У разі отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності такий державний службовець звільняється із служби відповідно до пункту 3 частини першої статті 87 цього Закону та з ним розривається контракт про проходження державної служби (у разі укладення) (редакція даної статті діє з 25.09.2019 р.).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, є: отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності.

Порядок проведення оцінювання результатів службової діяльності державних службовців затверджується Кабінетом Міністрів України (ч.11 ст. 44 Закону № 889-VII).

На момент існування спірних правовідносин діяв Типовий порядок №640 в редакції, що встановлював в пунктах 37 - 40 процедуру проведення повторного оцінювання результатів службової діяльності державних службовців.

Так, відповідно до даних норм, у разі отримання державним службовцем негативної оцінки не раніше ніж через три місяці проводиться повторне оцінювання результатів його службової діяльності.

Аналогічні положення містяться і в п.4.4, 4.5 Порядку №840.

Так, дані норми визначають, що у разі отримання державним службовцем органу ДФС негативної оцінки не раніше ніж через три місяці проводиться повторне оцінювання результатів його службової діяльності.

У разі отримання державним службовцем органу ДФС двох негативних оцінок підряд за результатами оцінювання службової діяльності такий державний службовець звільняється із служби відповідно до пункту 3 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Варто відзначити, що зміни, внесені Законом України від 19.09.2019 р. № 117-IX, встановили фактично нові умови проходження державної служби щодо щорічного оцінювання, а також інші більш негативні наслідки результатів вказаного оцінювання.

Понад те, Закон № 117-IX не містить будь-яких положень щодо наявності законних та обґрунтованих підстав для звільнення державних службовців за негативну оцінку службової діяльності за період з 01.01.2019 року (початок виконання завдання) по 30.09.2019 р. (закінчення виконання завдання).

За таких обставин, колегія суддів не поділяє позицію скаржника, щодо застосування до спірних правовідносин, які стосуються оцінювання службової діяльності позивача за 2019 р., ч.6 ст.44 Закону № 889-VII, яка набрала чинності.

Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи адвоката ОСОБА_2 , що однією із ознак принципу правової визначеності є передбачуваність законодавчих змін.

Так, для безперешкодної реалізації прав людини кожен повинен бути впевнений в тому, що гарантовані йому права є непорушними та підлягають належному захисту. Венеціанська комісія у своїй доповіді від 04 квітня 2011 року «Верховенство права» вказала, що правова визначеність є елементом верховенства права та є істотно важливою для питання довіри до судової системи. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону легко доступним, закон має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку.

Як вказав Європейський Суд у рішенні по справі «Ольссон проти Швеції», норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки. Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін). Окрім того, Європейський суд зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»).

Суд першої інстанції, поновляючи позивача на посаді, своє рішення побудував на тому, що звільнення в період тимчасової непрацездатності, є порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України.

Колегія суддів, вважає слушним даний аргумент, оскільки Верховний Суд України, вирішуючи проблематику звільнення осіб з роботи у період тимчасової непрацездатності, неодноразово висловлював правову позицію, зокрема, й у своїй постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-33цс14), відповідно якої суд, установивши, що звільнення особи відбулось із порушенням установленого законом порядку, зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

У постанові від 28.11.2018 р. по справі №815/1813/15 Верховний суд, вказав, що при розгляді спору про поновлення на роботі особи, яка була звільнена в період тимчасової працездатності, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, у тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника.

Зважаючи на викладені вище аргументи, слід визнати обґрунтованим висновок суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування наказу від 21.12.2019 року №2089-О «Про припинення державної служби та звільнення з посади ОСОБА_1 » та про поновлення його на рівнозначній посаді заступника начальника ГУ ДФС у Запорізькій області.

Переходячи до дослідження доводів скаржника про те, що позивач перебував на робочому місці, включно по день звільнення, колегія суддів встановила таке.

На вимогу суду, ГУ ДФС у Запорізьській області надало відомості про виплату позивачу допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 04.12.2019 р. по 21.12.2019 р.

Наведене, на думку суду апеляційної інстанції, свідчить, що здійснивши позивачу відповідні виплати, відповідач визнав факт його знаходження на лікарняному, а тому, його доводи, що звільнення відбувалося не в період тимчасової непрацездатності робітника, є неспроможними.

Частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вивчаючи докази виплати позивачу допомоги по тимчасовій непрацездатності, колегія суддів встановила, що вона була виплачена, у тому числі і за період з 23.12.2019 р. по 09.01.2020 р.

За таких підстав, є обґрунтованими доводи скаржника про помилковість включення судом першої інстанції даного періоду в час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що вимушений прогул позивача починається з 09.01.2020 р. по 11.06 2020 р., всього 105 робочих днів, а сума, яка підлягає стягненню складає 74 186,07 грн. (105 днів х 706,54 середньоденна заробітна плата).

Частина 6 статті 12 КАС України передбачає, що для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

За Законом України «Про запобігання корупції» посадами, які передбачають зайняття відповідального та особливо відповідального становища є посада державної служби категорії «Б», яку, до речи, займав позивач, будучи керівником або заступником керівника державного органу, юрисдикція якого розповсюджується на територію області.

Суд першої інстанції не звернув на дані обставини уваги та помилково розглянув даний спір в порядку спрощеного провадження.

Відповідно до частини 3 статті 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат колегія суддів встановила таке.

Частина 3 ст. 134 КАС України встановлює, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідач, не погоджуючись з розміром гонорару, зазначеного адвокатом Легенченко О. А., за участь в суді апеляційної інстанції, просить його зменшити до 1 000 грн.

Дослідивши докази, надані адвокатом Легенченко О. А., на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що він підлягає зменшенню до 5 000 грн. На думку колегії суддів такий розмір витрат є співмірним із складністю справи, часом витраченим на складання відзиву на апеляцію та участі у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 195, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Запорізькій області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року скасувати.

Ухвалити у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування наказу про припинення державної служби та звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 21.12.2019 року № 2089-о «Про припинення державної служби та звільнення з посади ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді заступника начальника Головного управління ДФС у Запорізькій області з 23 грудня 2019 року.

Стягнути з Головного управління ДФС у Запорізькій області (код за ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 січня 2020 року по 11 червня 2020 року в сумі 74 186 (сімдесят чотири тисячі сто вісімдесят шість) грн. 07 коп. Суму виплат зазначено без урахування податків і зборів.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на рівнозначній посаді заступника начальника Головного управління ДФС у Запорізькій області з 23 грудня 2019 року та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути з Головного управління ДФС у Запорізькій області (код за ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 13.11.2020 року.