Справа № 826/12340/17
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2020-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.

при секретарі Хмарській К.І.

за участю

представника відповідача: Роговського А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - Відповідач, МВС України) у якому просив зобов`язати відповідача вчинити дії, а саме надати роз`яснення:

1) який розпорядчий документ (постанову) вручається особі про затримання (неповернення, позбавлення) посвідчення водія особі, яка не склала іспитів для отримання права керування транспортними засобами іншої категорії;

2) якому органу влади надано повноваження не повертати (позбавляти) водії набутого законного права керування транспортними засобами при не складанні ними іспитів для отримання права керування транспортними засобами іншої категорії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року позов задоволено.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України надати роз`яснення ОСОБА_1 на наступні питання:

1) який розпорядчий документ (постанову) вручається особі про затримання (неповернення, позбавлення) посвідчення водія особі, яка не склала іспитів для отримання права керування транспортними засобами іншої категорії;

2) якому органу влади надано повноваження не повертати (позбавляти) водії набутого законного права керування транспортними засобами при не складанні ними іспитів для отримання права керування транспортними засобами іншої категорії.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій останнє просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, який з`явився у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 08.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до Кабінету Міністрів України із проханням роз`яснити дію постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» (далі по тексту - Постанова № 340).

Як вбачається з п. 20 Постанови № 340, позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами проводиться відповідно до законодавства.

Пунктом 19 Постанови № 340 визначено, що, якщо особа під час теоретичного іспиту не підтвердила знання правил дорожнього руху, то посвідчення водія повертається після успішного складання повторного іспиту, що призначається не раніше ніж через п`ять днів.

Згідно з п.2 Постанови № 340, особи допускаються до керування транспортними засобами за наявністю у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії.

Не повернення посвідчення водія позбавляє його права керувати транспортними засобами та брати участь у дорожньому русі.

Згідно з ч.11 ст. 15 Закону України «Про дорожній рух» забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами протягом строку позбавлення. Іншого порядку на заборону керування транспортним засобами особам які набули такого права, чинним законодавством не передбачено.

Якщо особи, які набули права керування транспортними засобами відповідної категорії, не склали іспит зі знань правил дорожнього руху для отримання права керування транспортними засобами іншої категорії і їм у такому разі не повертається посвідчення водія, то чи є це позбавленням набутого права на керування транспортними засобами на термін від 5 діб і до успішного складання іспиту і який юридичний розпорядчий документ видається особі про неповернення їй посвідчення водія та тимчасове позбавлення набутого законного права на керування транспортним засобом. Яким Законом передбачено позбавлення набутого законного права керування транспортним засобом водіїв шляхом неповернення їм посвідчення водія, якщо водії не вчинили адміністративного чи кримінального правопорушення і якому органу влади надано повноваження затримувати та не повертати посвідчення водія особі, що не склала іспиту зі знань правил дорожнього руху і чи є не складання відповідного екзамену адміністративним чи кримінальним правопорушенням, за яке водій повинен нести відповідальність у вигляді затримання чи неповернення йому посвідчення водія.

Отже, позивач звернувся до відповідача за роз`ясненням правових положень вказаної Постанови.

Зазначене звернення було скероване для вирішення до МВС України.

У свою чергу, Головний сервісний центр МВС України, за дорученням керівництва МВС, листом № 31/С-1043 від 13.09.2017 року надав письмову відповідь ОСОБА_1 , у якій роз`яснив, якими законодавчими та нормативно-правовими актами керується при допуску видачі посвідчення водія, про обов`язок знання та дотримання законів та правил дорожнього руху учасникам дорожнього руху, порядок приймання іспитів та видачі (обміну) посвідчень водія, порядок тимчасового вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення і т.д.

При наданні вказаної відповіді позивачу, МВС України керувався положеннями Закону України «Про звернення громадян».

Позивач, вважаючи дану відповідь неповною, оскільки частина запитань залишилась не роз`ясненою, звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, дійшов висновку, що між сторонами виникли публічно-правові правовідносини, які регулюються Законом України «Про безоплатну правову допомогу», посилання відповідача щодо надання ним відповіді на підставі Закону України «Про звернення громадян» не заслуговує на увагу суду, адже безоплатна первинна правова допомога - вид державної гарантії, що полягає в інформуванні особи про її права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтею 30 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» передбачено право оскарження відмови органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, установи у наданні безоплатної первинної допомоги, службових та посадових осіб у наданні безоплатної первинної правової допомоги в установленому законом порядку до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом розгляду даної справи є законність наданої позивачу відповіді на звернення останнього, яке регулюється Законом України «Про безоплатну правову допомогу» та включає в себе надання правової інформації; надання консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру); надання допомоги у забезпеченні доступу до вторинної правової допомоги та медіації.

Як вже було вище зазначено судом, після отримання звернення позивача, МВС України скерувало його для вирішення Головному сервісному центру МВС України, яке є його підпорядкованим територіальним органом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, згідно Положенням про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затверджено Наказ МВС України від 10.10.2004 року № 1177, встановлено єдиний порядок приймання, реєстрації, розгляду, узагальнення та аналізу звернень громадян в апараті МВС, закладах, установах і підприємствах, що належать до сфери управління МВС, а також визначає порядок контролю за його дотриманням.

Пунктом 5.2 Положенням про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України визначено щодо кожного звернення не пізніше ніж у п`ятиденний термін повинно бути прийняте одне з таких рішень:

5.2.1. Прийняти до свого провадження.

5.2.2. Передати на вирішення до підпорядкованого чи іншого апарату МВС, закладу, установи, підприємства, що належать до сфери управління МВС.

5.2.3. Надіслати за належністю до іншого органу виконавчої влади, якщо питання, порушені у зверненні, не входять до компетенції апарату МВС, закладів, установ, підприємств, що належать до сфери управління МВС, про що одночасно повідомити автора.

5.2.4. Залишити без розгляду за наявності підстав, визначених у статті 8 Закону України «Про звернення громадян».

Колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що на виконання вищевказаних положень, МВС України, яке є відповідачем в даній справі, передано до Головного сервісного центру МВС України звернення ОСОБА_1 від 08.08.2017 року.

Відповідно до п. 1 Положення про Головний сервісний центр МВС (далі - ГСЦМВС), яке затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015року № 1393(у редакції наказу Міністерства внутрішніх справ України від 26 листопада 2018 року № 955), ГСЦМВС підпорядковується Міністерству внутрішніх справ України та є міжрегіональним територіальним органом з надання сервісних послуг МВС.ГСЦ МВС є головним органом у системі територіальних органів з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ (далі - система сервісних центрів МВС).

Підпунктом 4 пункту 3 вказаного Положення передбачено, зокрема, основними завданнями ГСЦ МВС є забезпечення організації та здійснення контролю за підготовкою, перепідготовкою та підвищенням кваліфікації водіїв транспортних засобів.

Згідно з пп.29 п. 4 Положення про ГСЦ МВС відповідно до покладених на ГСЦ МВС завдань здійснює методологічне та організаційне забезпечення проведення теоретичних і практичних іспитів для отримання права на керування транспортними засобами та видачі посвідчення.

Як вбачається з матеріалів справи, листом № 31/С-1043 від 13.09.2017 року ГСЦ МВС надав письмову відповідь ОСОБА_1 , у якій роз`яснено, якими законодавчими та нормативно-правовими актами керується при допуску видачі посвідчення водія, про обов`язок знання та дотримання законів та правил дорожнього руху учасникам дорожнього руху, порядок приймання іспитів та видачі (обміну) посвідчень водія, порядок тимчасового вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення і т.д.

Як зазначено в апеляційній скарзі скаржником - МВС України, останнім відповідь ОСОБА_1 не надавалась, відповідно законних прав та охоронюваного інтересу порушено не було.

З огляду на вказане суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, ч.1 ст. 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Тобто, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів особи з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.

При цьому, суб`єкт на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішенням суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних позовних вимог можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення протиправно породжує, змінює або припиняє права та обов`язки саме позивача у сфері публічно-правових відносин.

У даному випадку, позивачем визначено відповідачем у справі МВС України, натомість належним відповідачем є Головний сервісний центр МВС, який є самостійною юридичною особою та відповідно самостійно несе відповідальність за свої дії чи бездіяльність.

Зазначене підтверджується правовими положеннями п. 21 Положення про ГСЦ МВС, відповідно до якого ГСЦМВС є юридичною особою публічного права (неприбутковою установою), має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, інші печатки, штампи і бланки, необхідні для здійснення його діяльності, а також може мати емблему (логотип або іншу символіку) ГСЦ МВС.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 26.12.2019 року в справі №724/716/16-а, суд касаційної інстанції зазначив, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності.

У даному випадку, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначив відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом - МВС України, отримавши лист-відповідь від ГСЦ МВС.

Проте, під час розгляду даної справи ОСОБА_1 не був позбавлений можливості заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним, з огляду наявність даної інформації у відзиві МВС України на позовну заяву, який долучений судом першої інстанції до матеріалів справи ще станом на 13.02.2018 року, про те як, дана справа розглянута лише 27.02.2020 року.

Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.

Разом з тим, вказаних процесуальних дій здійснено не було, а судом першої інстанції помилково не взято до уваги посилання МВС України у відзиві на позовну заяву, який долучений судом першої інстанції до матеріалів справи ще станом на 13.02.2018 року (а.с.17-21).

З`ясувавши, хто є належним відповідачем у справі, суд першої інстанції повинен був вирішити питання про залучення до участі у справі належного відповідача чи співвідповідача. Але доказів, які б свідчили про виконання судом першої інстанції своїх процесуальних обов`язків, які випливають зі ст. 52 КАС України, матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що МВС України в даній справі є неналежним відповідачем, законних прав та охоронюваних інтересів позивача не порушувало, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 242, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 11.11.2020 року