Справа № 420/5413/20
Суддя: Корой С.М.
Дата ухвалення: 2020-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5413/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2020 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Укртрансбезпеки в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Державна служба України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови №196334 від 21.04.2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

23.06.2020 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Управління Укртрансбезпеки в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови №196334 від 21.04.2020 року.

Ухвалою суду від 25 червня 2020 року позовну заяву залишено без руху.

03.07.2020 року (вх.№25561/20) від позивача до суду надійшла заява на виконання вимог ухвали суду разом із позовною заявою (уточненою) ОСОБА_1 до Управління Укртрансбезпеки в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про визнання протиправною та скасування постанови №196334 від 21.04.2020 року.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що при здійсненні габаритно-вагового контролю було допущено чисельні порушення чинного законодавства; вагові параменти визначено невірно; з талона (чека), актів та довідки неможливо встановити на якому пункті (стаціонарному чи пересувному), на яких вагах проводилось зважування. Талон (чек) не містить ніяких реквізитів зважувального засобу, які б дали змогу його ідентифікувати, та не містить підписів ні особи, яка проводила зважування, ні водія автомобіля.

У позові вказано, що єдиною методикою, виконання вимірювань по осьових навантажень та маси вантажних транспортних засобів у русі в Україні є лише Методика виконання вимірювань поосьових навантажень та маси вантажних транспортних засобів у русі, розроблена Харківським національним автомобільно - дорожнім університетом Державної служби автомобільних доріг України, затверджена заступником голови Державної служби автомобільних доріг України (Укравтодор), атестована у відповідності з ГОСТ 8.010-99 Національним науковим центром «Інститут Метрології», проте вона не розповсюджується на транспортні засоби з рідким та сипучим вантажем або вантажем, що змінює розподіл навантажень на вісі транспортного засобу у русі.

Як вказує позивач, з талону (чеку) зважування вбачається, що зважування проводилось окремо по кожній осі в подальшому сумувалось, проте враховуючи що відповідач вважає третю, четверту та п`яту осі автомобіля строєними, визначення загального навантаження на строєну вісь шляхом сумування осьових навантажень на кожну окрему вісь є неправильним. Крім того, перевозився сипучий вантаж, який є рухомим під час кожної зміни напрямків руху чи швидкості автомобіля, тому його маса не є сталою у різних точках під час руху.

Позивач стверджує, що він не був перевізником вантажу, що підтверджено товарно-транспортною накладною від 26.02.2020 року №3243 від 26.02.2020 року.

За таких обставин, на думку ОСОБА_1 , відсутні підстави для застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу.

Ухвалою суду від 09 липня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Укртрансбезпеки в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) про визнання протиправною та скасування постанови №196334 від 21.04.2020 року (в редакції уточнень за вх.№25561/20) та відкрито провадження в адміністративній справі.

Вказаною ухвалою судом вирішено проводити розгляд справи в порядку, визначеному ст.262 КАС України.

26.08.2020 від представника відповідача до суду надійшло клопотання про роз`єднання позовних вимог.

Ухвалою суду від 04 вересня 2020 року клопотання представника відповідача про роз`єднання позовних вимог по справі повернуто заявнику без розгляду.

28.07.2020 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 04 вересня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

28.07.2020 від представника відповідача до суду надійшла заява про продовження строку для подання відзиву.

Ухвалою суду від 04 вересня 2020 року клопотання представника відповідача про продовження строку для подання відзиву задоволено та продовжено управлінню Укртрансбезпеки в Одеській області строк для подання відзиву на позовну заяву до 17.09.2020 року.

Ухвалою суду від 04 вересня 2020 року доручено управлінню Укртрансбезпеки в Одеській області надати до суду у десятиденний строк від дати отримання даної ухвали належним чином засвідчені копії:

- документів, на підставі яких прийнято постанову №196334 від 21.04.2020 року, в тому числі, наказів на та направлень на проведення перевірки;

- доказів отримання ОСОБА_1 запрошення на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт за наслідком якої прийнято постанову №196334 від 21.04.2020 року.

Вказаною ухвалою судом запропоновано позивачу надати до суду документи на підставі яких ТОВ «Агро-Перемога» користувалось транспортним засобом, власником якого є ОСОБА_1 під час проведення рейдової перевірки, за результатами якої складено акт №206954 та зупинено провадження по справі до надходження відповіді на доручення.

18 вересня 2020 року до суду за вх.№ ЕП/14812/20 надійшов відзив відповідача, в якому з посиланням на положення Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою КМУ від 08.11.2006 року №1567, п.2, п.3, п.30-31, п.31-1 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 879 від 27.06.2007 року «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування», Закону України «Про дорожній рух», Закону України «Про автомобільні дороги, п.22.5 Правил дорожнього руху, управління Укртрансбезпеки в Одеській області, зазначено, що управління Укртрансбезпеки в Одеській області позовні вимоги не визнає та просить у їх задоволенні відмовити.

23 вересня 2020 року до суду за вх.№ЕП/15212/20 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що у направленні на перевірку посадовим особам дозволяється проведення рейдової перевірки у конкретно визначених пунктах, серед яких у Лохвицькому районі Полтавської області лише у місті Лохвиця, а не у селі Млини Лохвицького району Полтавської області де фактично здійснювалась перевірка. Докази проходження повірки ваг відповідачем не надані.

Ухвалою суду 13.11.2020 року поновлено провадження у справі.

Станом на дату вирішення даної адміністративної справи інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, відзивом на позовну заяву, відповіддю на відзив, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, судом встановлено наступне.

Відповідно до направлення на рейдову перевірку №008063 від 04.02.2020 року воно видане посадовим особам Державної служби України з безпеки на транспорті для проведення рейдової перевірки транспортних засобів в межах Полтавської області, в т.ч.у Лохвицькому районі Полтавської області місто Лохвиця.

26 лютого 2020 року о 12 год. 47 хв. інспекторами управління Укртрансбезпеки у Полтавській області на ділянці автодороги Полтавська область, Лохвицький район, с. Млини, здійснено перевірку транспортного засобу про що видано талон (а.с.16). У талоні вказано: «місце встановлення: с.Млини Лохвицького району Полтавської області; компанія: КП «Центр організації дорожнього руху», транзакція: № 01370; марка: не зазначена; номер з переду: НОМЕР_1 ; номер ззаду: НОМЕР_2 ; вага вісь 1: 6,000т; вісь 2: 12,820т; вісь 3: 7,980т; вісь 4: 8,380т; вісь 5: 8,400т; загальна вага: 43,580т.

Посадовими особами, що проводили габаритно-ваговий контроль складено довідку №0023947 про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 26.02.2020 року (а.с.17), відповідно до якої місце розташування пункту габаритно-вагового контролю: Полтавська область, Лохвицький район, с. Млини; автомобіль DAF, модель FT CF 85460, реєстраційний номер НОМЕР_1 , причіп марки LAG, модель CZ339, реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_2 ; результати вагового контролю: навантаження на осі, тонн 1: 6,000т; 2: 12,820т; 3: 7,980т; 4: 8,380т; 5: 8,400т; повна маса транспортного засобу: 43,580т.

За результатами габаритно-вагового контролю посадовими особами управління Укртрансбезпеки у Полтавській області складено акт №042668 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 26.02.2020 року (а.с.18), відповідно до якого у пункті габаритно-вагового контролю: Полтавська область, Лохвицький район, с. Млини здійснено перевірку ОСОБА_1 ; найменування та вид вантажу: кукурудза; нормативна допустима маса: 44,000т; фактична маса: 43,580т; осьове навантаження; 11000, 11000, 24000; фактичне навантаження: 6000, 12820, 24760. У акті наявна примітка, що водій від підпису відмовився.

Посадовими особами управління Укртрансбезпеки у Полтавській області складено акт № 206954 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 26.02.2020 року (а.с.19), відповідно до якого при перевірці виявлено порушення: під час надання послуг з перевезення вантажу (кукурудза) згідно ТТН №3243 від 26.02.2020 вантажовідправник ТОВ «Агро Перемога», вантажоодержувач Одеський зерновий термінал ТОВ «Агро Перемога», у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 «Про автомобільний транспорт»: порушено встановлені законодавством вагові параметри транспортного засобу, а саме навантаження на одиничну вісь транспортного засобу складає 12820кг (перевищення на 16,55%), строєну вісь контейнеровоза 24760кг (перевищення на 3,14%), абз.15 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт». У акті наявна примітка, що водій із змістом акту ознайомлений, від пояснень відмовився, від підпису відмовився.

Також, до акту від 26.02.2020 року посадовими особами управління Укртрансбезпеки у Полтавській області складено розрахунок №042668 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування від 26.02.2020 року (а.с.20), відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язаний внести плату у розмірі 770,34 євро.

На підставі акту від 26.02.2020 року № 206954 управління Укртрансбезпеки в Одеській області складено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №196334 від 21 квітня 2020 року (а.с.21), якою за порушення абз.15 ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» постановлено стягнути з ОСОБА_1 адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн.

Представник ОСОБА_1 адвокат Ковальський Володимир Євгенович звернувся до КП «Центр організації дорожнього руху» з адвокатським запитом вих.№ 03-04/20 від 24 квітня 2020 року (а.с.22), в якому просив надати інформацію:

- яке зважувальне обладнання використовувалося 26.02.2020 року на пункті габаритно-вагового контролю в с.Млини Лохвицького району Полтавської області для визначення вагових параментрів транспортних засобів, кому воно належить або у кого перебуває на балансі?

- хто обслуговує вищевказане обладнання та безпосередньо проводить зважування транспортних засобів?

- в статичному чи у динамічному режимі 26.02.2020 року проводилося визначення вагових параметрів транспортних засобів на вищевказаному пункті габаритно-вагового контролю?

На вказаний адвокатський запит КП «Центр організації дорожнього руху» надало відповідь від 30.04.2020 року № 053/04-25/2072 (а.с.23), в якій зазначило, що «на балансі підприємства перебуває 5 (п`ять) пунктів габаритно-вагового контролю великогабаритних та великовагових транспортних засобів, які встановлені стаціонарно на території Києва та Київської області. Враховуючи вищенаведене, в с.Млини Лохвицького району Полтавської області 26.02.2020 року не могло здійснюватись зважування транспортних засобів на пунктах габаритно-вагового контролю великогабаритних та великовагових транспортних засобів Комунального підприємства «Центр організації дорожнього руху».

Позивач, вважаючи протиправною постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу та звернувся до суду з позовною заявою.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначає Закон України «Про дорожній рух», відповідно до частини 2 статті 29 якого, з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається в порядку встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, і за плату, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 р. № 1567 (далі - Порядок № 1567), згідно з пунктами 3, 4 якого державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю шляхом проведення планових, позапланових та рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Пунктом 15 Порядку № 1567 визначено виключний перелік питань, що перевіряється контролюючими особами під час здійснення рейдової перевірки, зокрема, в частині виконання внутрішніх вантажних перевезень перевіряється:

- наявність визначених ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом;

- виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Пунктом 16 Порядку №1567 передбачена можливість під час рейдової перевірки здійснення габаритно-вагового контролю.

Відповідно до п.20-22 Порядку №1567 виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму.

У разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за формою згідно з додатком 3.

У разі відмови уповноваженої особи суб`єкта господарювання або водія від підписання акта перевірки суб`єкта господарювання або акта перевірки транспортного засобу посадові особи, що провели перевірку, роблять про це запис.

Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 879 від 27.06.2007 року «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» (далі - Порядок № 879).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції.

Згідно з підпунктом 4 пункту 2 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.

У розумінні Порядку № 879 великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 №1306. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки (підпункт 3 пункту 2 Порядку № 879).

За змістом пункту 6 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль, крім документального, здійснюється виключно в пунктах габаритно-вагового контролю посадовими особами та/або працівниками відповідних органів.

Відповідно до п. 20 Порядку №879 за результатами точного та/або документального габаритно-вагового контролю посадові особи та/або працівники Укртрансбезпеки або її територіальних органів визначають належність транспортного засобу до великовагових та/або великогабаритних.

Згідно з п.21 Порядку №879, у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 відсотки подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування (далі - плата за проїзд). Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.

Пунктом 26 Порядку №879 передбачено, що кошти, стягнені за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, спрямовуються в установленому порядку до державного бюджету.

Пунктом 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. № 1306, встановлено, що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м., за висотою від поверхні дороги 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Державтоінспекцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь -11 т (для автобусів, тролейбусів 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь -11 т, здвоєні осі -18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м. Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.

Позивач, заперечуючи правильність визначення відповідачем автомобільного перевізника під час здійснення перевезення вантажу, посилається на те, що він не є перевізником, що перевізником є ТОВ «Агро Перемога» відповідно до товарно-транспортної накладної №3243 від 26.02.2020 року.

Проте суд відхиляє зазначені доводи позивача з огляду на те, що згідно з абзацом четвертим пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 (далі - Порядок №1388), за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 16 Порядку №1388 тимчасовий реєстраційний талон видається сервісним центром МВС за бажанням користувача чи розпорядника транспортним засобом та за зверненням власника, що передав транспортний засіб у користування і/або розпорядження фізичній або юридичній особі на строк, зазначений у його заяві або документах, які підтверджують право користування і/або розпорядження транспортним засобом.

Згідно з пунктом 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 серпня 2010 року №379 (зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27 січня 2011 року за №123/18861, далі - Інструкція №379), якщо власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортним засобом іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою (додатки 1 і 2), поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

Попри те, що наведені положення пункту 6.3 Інструкції №379 та пункту 16 Порядку №1388 передбачають видачу тимчасового реєстраційного талона на транспортний засіб за зверненням користувача транспортного засобу і не містять імперативної вказівки на отримання такого документа, все ж пряма вимога щодо наявності у водія тимчасового реєстраційного талону міститься у статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Аналогічний висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі №804/8740/16.

З огляду на наведене правове регулювання та в аспекті спірних правовідносин, суд вважає, що надана позивачем копія товарно-транспортної накладної № 3243 від 26.02.2020 року, не є достовірним та допустимим доказом того, що позивач не був автомобільним перевізником під час перевезення вантажу 26 лютого 2020 року. Під час рейдової перевірки водій не надав документів, які б підтверджували законність перебування у володінні та користуванні інших осіб транспортних засобів, належних позивачу.

Посилання позивача на специфіку вантажу і що за рахунок його пересипання мало місце перевищення встановленого допустимого осьового навантаження суд оцінює критично, оскільки це не виключає відповідальності перевізника за виявлені порушення.

Пунктом 12.5 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в України, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, передбачено, що для транспортування вантаж треба рівномірно розміщувати в кузові таким чином, щоб не була порушена стійкість автомобіля і не утруднювалося керування ним. Вантаж не повинен зміщуватися під час руху, випадати з кузова, волочитися і створювати небезпеку для пішоходів та інших учасників дорожнього руху.

Крім того, згідно чинного законодавства жодним вітчизняним чи міжнародним нормативним документом не передбачені виключення з Правил дорожнього руху (пункти 2.3а, 2.36; 12.1; 12.5) при перевезенні подільних (в тому числі сипучих) вантажів.

Переміщення ватажу під час руху не є припустимим, оскільки його переміщення спричиняє збільшення динамічної маси транспортного засобу при гальмуванні, а також порушує стійкість транспортного засобу. Вказані негативні переміщення вантажу під час руху можуть призвести до непередбачуваних катастрофічних наслідків та є загрозою для безпеки дорожнього руху.

Таким чином, відповідальність за пакування, навантаження, розміщення вантажу несе перевізник, а тому в усіх випадках нерівномірного навантаження на осі відповідальність за таке навантаження має нести перевізник, як учасник дорожнього руху.

Поряд з цим, суд вважає необґрунтованими доводи позивача щодо неналежного проведення габаритно-вагового контролю, зокрема, за відсутності спеціально визначеної методики, адже відсутність такої методики не позбавляє спеціально уповноважені органи проводити такий контроль.

Суд зазначає, що, дійсно, на момент виникнення спірних правовідносин, не була затверджена відповідна методика Мінекономрозвитку, якою мали керуватися органи Укртрансбезпеки під час проведення габаритно-вагового контролю.

Проте, оскільки за змістом статей 4 і 29 Закону України «Про дорожній рух», статті 33 Закону України «Про автомобільні дороги» визначення порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України, і такий механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів визначено Порядком №879, яким керувався відповідач, суд вважає, що відповідачем правомірно проведений габаритно-ваговий контроль транспортного засобу. Крім того, позивачем не наведено жодних обґрунтувань порушення його права у спірних правовідносинах внаслідок проведення габаритно-вагового контролю без використання методики Мінекономрозвитку.

Наведене узгоджується з подальшим нормативним регулюванням спірних правовідносин, а саме скасування п.19 Порядку № 879 Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 671 без визначення необхідності застосування затвердженою Мінекономрозвитку або іншою методикою.

У свою чергу, суд зазначає, що відсутність такої методики не є підставою, яка звільняє перевізників від відповідальності за перевищення вагових та габаритних параметрів транспортного засобу, та обов`язку по внесенню плати за це.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 819/1381/16.

Позивач зазначає, що визначення загального навантаження на строєну вісь шляхом сумування осьових навантажень на кожну окрему вісь є неправильним, однак, згідно п. 9 Вимог до облаштування та технічного оснащення пунктів габаритно-вагового контролю на автомобільних дорогах загального користування, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від №255 від 28.07.2016 року, вагове обладнання повинно забезпечувати поосьове зважування у русі і визначати повну масу вантажного транспортного засобу з похибкою не більше ніж 2 % та дискретністю вимірювання в межах технічних характеристик вагового обладнання, визначених виробником.

Надану відповідачем копію свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № П40М112205219 від 28.12.2019 року на ваги автомобільні тензометричні тип «Лахта-У» СВ-80000А/18 та сертифікат відповідності на неавтоматичний зважувальний прилад «Лахта-У» СВ-80000 А/1, зав.№1218 суд оцінює критично, оскільки у жодному документі щодо здійснення габаритно-вагового контролю відсутнє посилання на зазначене обладнання.

При цьому, суд зазначає що відповідачем не спростовані доводи позивача з приводу того, що зазначене у талоні зважувальне обладнання КП «Центр організації дорожнього руху» фактично не використовувалося при проведенні габаритно-вагового контролю 26.02.2020 року у с. Млини Лохвицького району Полтавського району, а проведення рейдової перевірки здійснювалось поза межами, зазначеними у направленні на перевірку від 24.02.2020 року № 008063.

Таким чином, відповідачем не доведено достовірність та правильність результатів вимірювань при здійсненні зважування транспортного засобу та визначенні навантажень на осі транспортного засобу та його загальної ваги.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.2 ст.73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідач не довів правомірність свого рішення, не спростував обставини, викладені в позові, а тому постанова Управління Укртрансбезпеки в Одеській області №196334 від 21.04.2020 року, якою до позивача застосований адміністративно-господарський штраф є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що, позивачем за подачу даної позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. згідно квитанції від 22.06.2020 року (а.с.29).

Таким чином суд вважає за доцільне стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).

Частиною сьомою статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).

Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Зазначені положення кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.

На підтвердження наданих послуг адвокатом Ковальським Володимиром Євгеновичем надано до суду:

- договір про надання правової допомоги №01/04/20 від 24.04.2020 року (а.с.27);

- додаткову угоду до Договору №01/04/20 від 24.04.2020 року (а.с.28);

- квитанція до прибуткового касового ордера №01/04 від 24.04.2020 року на суму 3000,00 грн. (а.с.30);

- перелік робіт, виконаних адвокатом для надання правничої допомоги.

Як вбачається з переліку робіт, виконаних адвокатом для надання правничої допомоги, адвокат для надання правничої допомоги у цій справі витратив 16,5 годин, при цьому суд зазначає, що витрата часу на зустріч з клієнтом, складання та направлення адвокатських запитів, правовий аналіз ситуації, консультації, узгодження правової позиції та подання позовної заяви до суду не є професійною правничою допомогою, пов`язаною саме з розглядом даної справи, відповідно до приписів ст.132 КАС України.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певну суму, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (269).

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.

Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 вересня 2019 року по справі № 810/2760/17.

Керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, з урахуванням як національного законодавства, так і практики ЄСПЛ суд вважає правомірним стягнення з управління Укртрансбезпеки в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань, на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 2000,00 грн., оскільки такий розмір гонорару є співмірним зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п.16 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 103 від 11.02.2015 року, Укртрансбезпека є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства.

Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 592 від 26.06.2015 року Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті утворені територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком 3, зокрема Управління Укртрансбезпеки в Одеській області, проте територіальні органи створено без статусу юридичної особи.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне стягнути судові вищевказані витрати з Державної служби України з безпеки на транспорті.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 262, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Укртрансбезпеки в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог зодо предмету спору на стороні відповідача Державна служба України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови №196334 від 21.04.2020 року задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову управління Укртрансбезпеки в Одеській області №196334 від 21.04.2020 року про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: управління Укртрансбезпеки в Одеській області (вул. Успенська, буд.4, м. Одеса, 65014, ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) (проспект Перемоги, буд.14, м.Київ, 01135, ).

Суддя Корой С.М.

.