Справа № 540/2411/20
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2020-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/2411/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Хом`якової В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (відповідач), в якому просить:

- звільнити від сплати судового збору громадянина ОСОБА_1 при подачі позовної заяви;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Херсонській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії ОСОБА_1 та невиплати йому підвищення пенсії, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із розрахунку 50 % мінімальної пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Херсонській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", починаючи з 10.07.2020 року, і проводити відповідні виплати, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано;

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Херсонській області щодо відмови у проведенні перерахунку стажу за час перебування у засланні пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано відповідно до вимог статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення";

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Херсонській області здійснити зарахування часу заслання ОСОБА_1 , як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, до стажу у потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Ухвалою суду від 01.09.2020 позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення її недоліків. Станом на 10.09.2020 вимоги ухвали суду від 01.09.2020 позивач виконав в повному обсязі.

Ухвалою від 15.09.2020 суддя відкрила провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) та звільнено позивача від сплати судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 , 1952 року народження, перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Херсонській області та є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 13.09.2012 року. Відповідно до довідки про реабілітацію від 23.08.2013 року №103-К-659 виданої ГУМВС РФ у Пермському краю судом встановлено, мовою оригіналу: ОСОБА_1 , как находившийся вместе с репрессированными по политическим мотивам родителями в ссылке, высылке, на спецпоселении, признан подвергшимся политической репресии и реабилитирован. Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 14.02.2020 року, виданого виконавчим комітетом Новоолексіївської селищної ради Генічеського району, позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». 10.07.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку пенсії та встановлення підвищення пенсії відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також здійснити перерахунок стажу відповідно до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років». Листом відповідача від 29.07.2020 позивачу відмовлено в задоволенні заяви від 10.07.2020, через відсутність на те правових підстав.

29.09.2020 року відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги не визнаються з таких підстав. Оскільки позивач у період спецпоселення був малолітньою особою та не мав трудового стажу, в Управління відсутні підстави для зарахування трудового стажу у потрійному розмірі, як це передбачено ч.9 ст.6 Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою». Відповідно до ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії підвищуються на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Оскільки згідно з наданими документами позивач народився на спецпоселенні, а не був примусово переселений, право на підвищення відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відсутнє. Відповідач звертає увагу на рішення судів в справі №653/2705/18.

Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Херсонській області, отримує пенсію за віком з 17.05.2012 .

Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Говорливе, Червоновішерського район, Молотовської (Пермської) області та є сином репресованого ОСОБА_2 , 1897 р.н., якого в 1944 році виселено з Кримської області за національною ознакою до спецпоселення Молотовської (Пермської) області.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки про реабілітацію від 23.08.2013 року №103-К-659 виданої ГУМВС РФ у Пермському краю судом встановлено, мовою оригіналу: ОСОБА_1 , как находившийся вместе с репрессированными по политическим мотивам родителями в ссылке, высылке, на спецпоселении, признан подвергшимся политической репресии и реабилитирован.

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просить визнати незаконною бездіяльність Головного управління пенсійного фонду України в Херсонській області по невиконанню вимог частині 9 статті 6 Закону України "Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою", та частині 1 статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області виконати вимоги частині 9 статті 6 Закону України "Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою" та частині 1 статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; стягнути з держави на користь ОСОБА_1 суму завданої матеріальної та моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначається, що 15 грудня 2015 року набув статусу особи депортованої за національною ознакою в порядку Закону України "Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою" про що видано відповідне посвідчення. 23 липні 2018 року позивач звернувся до Управління пенсійного фонду України у Генічеському районі, однак листом Головного Управління пенсійного фонду України в Херсонській області від 02.08.2018 р. в задоволенні заяви відмовлено, оскільки, на думку посадової особи, позивач з 16.05.1952 р. по 21.03.1956 р. не набув трудового стажу.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду в справі №653/2705/18 від 10 грудня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області по невиконанню вимог частині 9 статті 6 Закону України Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою, та частині 1 статті 6 Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років. Зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України в Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.08.2018 в частині зарахування стажу перебування в спецпоселенні з 16.05.1952 по 23.01.1956 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.04.2019 року в справі №653/2705/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області задоволено; рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2018 року скасовано; ухвалено по справі нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

10.07.2020 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Херсонській області із заявою, в якій зазначив, що 14.02.2020 року від виконавчого комітету Новоолексіївської селищної ради Генічеського району він отримав посвідчення реабілітованої особи. Відповідно до даного посвідчення позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», а тому просить перерахувати та встановити підвищення до пенсії відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Листом №2809-2660/К-02/8-2100/20 від 29.07.2020 року відповідач повідомив, що позивач у період спецпоселення був малолітньою особою та не набув трудового стажу у Управління відсутні підстави для зарахування трудового стажу у потрійному розмірі, як це передбачено ч.9 ст.6 Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою». Відповідно до ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Оскільки згідно з наданими документами позивач народився на спецпоселенні, а не був примусово переселений, право на підвищення відповідно до п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» відсутнє.

Не погодившись із діями відповідача щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії та у проведенні перерахунку стажу роботи у потрійному розмірі за час перебування у засланні позивачка звернулася до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.

Закон України Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою від 17.04.2014 № 1223-VII (далі по тексту Закон України № 1223-VII) визначає статус осіб, депортованих за національною ознакою, встановлює гарантії держави щодо відновлення їхніх прав, принципи державної політики та повноваження органів державної влади, органів місцевого самоврядування щодо відновлення прав цих осіб.

Відповідно до ст. 1 Закону України № 1223-VII, депортація - насильницьке переселення народів, національних меншин та осіб за національною ознакою з місць їх постійного проживання на підставі рішень, прийнятих органами державної влади колишнього СРСР або союзних республік.

Статтею 2 Закон України № 1223-VII визначено, що законодавство у сфері відновлення прав депортованих осіб складається з Конституції України, Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", цього Закону, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інших законів України та нормативно-правових актів, прийнятих на їх виконання.

Україна визнає депортації народів, національних меншин та осіб з місць постійного проживання на підставі рішень, прийнятих органами державної влади колишнього СРСР або союзних республік, як незаконні та злочинні акти, здійснені проти них, та визначає відновлення прав громадян України із числа депортованих осіб одним з пріоритетних напрямів політичного, соціально-економічного, культурного і духовного розвитку суспільства (абз. 1 ст. 3 Закон України № 1223-VII).

Абзацом 9 статті 6 Закону України № 1223-VII встановлено, що депортованим особам, які знаходилися на спецпоселенні, що визначається періодом з моменту депортації до моменту зняття режиму спецпоселень, їхній трудовий (страховий) стаж за період спецпоселення зараховується до стажу роботи (страхового стажу) для призначення трудових пенсій у потрійному розмірі.

Аналогічна правова норма встановлена у ст. 6 Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років від 17.04.1991 №962-XII, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Таким чином, законодавством встановлено зарахування стажу перебування в заслані особі, яка була депортована та в подальшому реабілітована до трудового стажу, як компенсацію реабілітованій особі.

Статтею 1-1 Законом України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років визначенні наступні терміни:

вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР;

депортація - примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів;

заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення;

репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом;

члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.

Згідно ст. 2 Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років формами репресій визнаються:

1) позбавлення життя;

2) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі;

3) примусове безпідставне поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу;

4) примусове позбавлення громадянства СРСР, УРСР (УСРР) і вислання за межі СРСР;

5) заслання;

6) вислання;

7) депортація;

8) обмеження у праві проживання в окремих містах, місцевостях або адміністративно-територіальних одиницях;

9) подовження під час Другої світової війни 1939-1945 років для особи, яка відбула покарання, строку позбавлення волі "до закінчення війни" або залишення особи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ для роботи у статусі вільнонайманих працівників;

10) примусове направлення особи до трудової армії;

11) утримання у перевірочно-фільтраційних таборах або пунктах особи, яка повернулася в СРСР шляхом добровільної або примусової репатріації;

12) примусове направлення особи після перевірочно-фільтраційного табору або пункту на відбудову народного господарства;

13) позбавлення майна шляхом: націоналізації; експропріації; конфіскації за рішенням або вироком репресивного органу; розкуркулення; вилучення репресивним або іншим органом під час здійснення обшуку;

14) позбавлення житла;

15) застосування або поширення дії закону чи іншого нормативного акта про кримінальну відповідальність, який встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність чи іншим чином погіршує становище особи, на особу, яка вчинила відповідне діяння до набрання чинності таким законом або актом;

16) застосування або поширення дії закону або іншого нормативного акта про адміністративну відповідальність, який визначає діяння як адміністративне правопорушення, посилює адміністративну відповідальність чи іншим чином погіршує становище особи, на особу, яка вчинила відповідне діяння до набрання чинності таким законом або актом;

17) призначення за вчинений злочин чи адміністративне правопорушення більш суворого покарання, ніж передбачено за такий злочин чи адміністративне правопорушення законом або іншим нормативним актом про кримінальну чи адміністративну відповідальність, яке є явно неспівмірним із ступенем тяжкості вчиненого злочину або характером адміністративного правопорушення;

18) захоплення заручників;

19) інтернування;

20) гласний або негласний нагляд з боку репресивних органів;

21) призначення покарання за втечу з місця відбування покарання, якщо особа перебувала у місці відбування покарання внаслідок репресій;

22) позбавлення або обмеження виборчих, трудових, інших громадянських прав;

23) інші обмеження прав і свобод осіб, які були визнані соціально небезпечними для радянської влади, радянської держави чи радянського ладу, що здійснювалися репресивними органами, зокрема позасудовими органами, з мотивів, визначених цим Законом.

Згідно ст. 1-3 Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29 квітня 1942 року № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.

В справі №653/2705/18 встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Говорливе, Червоновішерського району, Молотовської (Пермської) області та є сином репресованого ОСОБА_2 , 1897 р.н., якого в 1944 р. виселено з Кримської області за національною ознакою до спецпоселення Молотовської (Пермської) області, що не заперечується учасниками справи.

Згідно посвідчення Генічеської районної державної адміністрації від 15.12.2015 р. № 000009 позивач є особою, депортованою за національною ознакою.

Згідно наявної в матеріалах справи довідки про реабілітацію від 23.08.2013 року №103-К-659 виданої ГУМВС РФ у Пермському краю судом встановлено, мовою оригіналу: ОСОБА_1 , как находившийся вместе с репрессированными по политическим мотивам родителями в ссылке, высылке, на спецпоселении, признан подвергшимся политической репресии и реабилитирован.

Таким чином, аналізуючи норми законодавства, суд встановив, що ОСОБА_1 має статус депортованої особи та відповідно до ст.1-3 Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років є потерпілим від репресії, оскільки є дитиною репресованої особи.

Втім, відповідно до ч.9 ст. 6 Закону України Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою, для призначення трудових пенсій у потрійному розмірі зараховується саме трудовий стаж депортованої особи, який вона набула за період спецпоселення.

Оскільки ОСОБА_1 у період спецпоселення був малолітньою особою та не набув трудового стажу, тому відсутні підстави зарахування трудового стажу у потрійному розмірі, як це передбачено ч.9 ст. 6 Закону України Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою.

Крім того, відповідно до ст. 58 Закону України Про пенсійне забезпечення, громадянам, необгрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Суд зазначає, що ст. 1-1 та ст. 1-3 Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років визначено терміни репресована особа та потерпілі від репресії.

Відповідно до довідки від 23.08.2013 р. №10/3-К-659 позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Говорливе Красновишерського району Молотовської (Пермської) області та є сином ОСОБА_2 , 1897 р.н., репресованого в 1944 р. та виселено з Кримської області за національними ознаками та знаходився на обліку спецпоселення в Молотовській (Пермській) області. Знято з обліку 21.03.1956 р., а тому ОСОБА_1 є потерпілим від репресій.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для пільгового обчислення періоду знаходження ОСОБА_1 на спецпоселенні з 16.05.1952 р. по 21.03.1956 р., та зарахування цього періоду до трудового стажу позивача.

Наведене обґрунтування викладено також в постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.04.2019 року в справі №653/2705/18, хоч позовні вимоги були викладені в попередній справі в іншій формі. А з наданих позивачем матеріалів не вбачається ніяких нових доводів, ніж ті, які було досліджено в справі №653/2705/18, крім наявності у позивача в даний момент посвідчення реабілітованого серії НОМЕР_2 від 14.02.2020 року.

Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині зарахування часу заслання ОСОБА_1 , як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, до стажу у потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України "Про пенсійне забезпечення" задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог щодо перерахунку підвищення пенсії у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" суд зазначає наступне.

Згідно з п. 2.13 постанови Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, якою затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для осіб, реабілітованих згідно зі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення.

Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон № 1788-XII) призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Суд встановив, що згідно з довідкою про реабілітацію №10/3-К-659 від 23.08.2013 року позивач визнаний реабілітованим та відповідно до виданого виконавчим комітетом Новоолексіївської селищної ради Генічеського району 14.02.2020 посвідчення серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 має право на пільги і компенсації встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

ОСОБА_3 є особою, яка знаходилась разом із репресованими по політичним мотивам батьками на спецпоселенні, визнаний таким, якого піддано політичним репресіям та реабілітовано.

В той же час, п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Статтею 1-1 Законом України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, як вже зазначалось вище, визначено, що репресованою особою є особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.

Позивач є членом сім`ї репресованої особи (батько ОСОБА_4 є репресованою особою), оскільки на момент здійснення репресій він проживав з репресованою особою однією сім`єю, в тому числі проживав у спецпоселенні, куди сім`ю було переселено примусово. Тому немає різниці між тими дітьми репресованої особи, які були примусово переселені разом із батьками, та тими, що народились вже в місці примусового поселення.

Ураховуючи зазначене, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому п. «г» ст. 77 Закону № 1788-XII із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком.

З огляду на наведене вимоги позивача про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо відмови у проведення розрахунку його підвищення пенсії та невиплати підвищення пенсії як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій у розмірі, передбаченому п. «г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», втім із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області здійснити йому перерахунок підвищення пенсії, проте у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком згідно з п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 10.07.2020, підлягають задоволенню з урахуванням раніше виплачених сум.

З урахуванням вищевказаного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем в повному обсязі не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

З огляду на викладене суд вважає, що позовні вимоги обґрунтованими частково, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати в справі відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Херсонській області (73005, Херсонська область, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) та невиплати йому підвищення пенсії, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано у розмірі, передбаченому пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із розрахунку 25 % мінімальної пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Херсонській області (73005, Херсонська область, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) перерахунок підвищення пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком згідно з пунктом "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", починаючи з 10.07.2020, і проводити відповідні виплати, як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293, 295 КАС України до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя В.В. Хом`якова

кат. 112010200