Справа № 420/10351/20
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2020-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2020 року м.Одеса справа № 420/10351/20

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 45 847,05 грн. за виконавчим провадженням №62867416,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання протиправною та скасування постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 45 847,05 грн. за виконавчим провадженням №62867416.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що з 06.09.2017 року по 19.08.2020 року на примусовому виконанні у головного державного виконавця Відділу ДВС Тріфонова О.Ю. перебував виконавчий лист №664/597/17, виданий Цюрупинським районним судом Херсонської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми у розмірі 458 470,54 грн. (виконавче провадження №56277809).

Та 19.08.2020 року у виконавчому провадженні №56277809 винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у відповідності з п.9 ст.39, ст..40 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі заяви про повернення виконавчого листа без подальшого виконання.

В подальшому 07.10.2020 року представником позивача адвокатом Бакуліним Дмитром Олександровичем отримано постанову про відкриття виконавчого провадження №62867416 щодо примусового виконання постанови від 29.09.2020 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 45 847,05 грн. ВП №56277809.

При цьому позивач зазначає, що виконавче провадження №56277809 закрито на підставі укладеної Угоди №766 від 18.08.2020 року, підписану у нотаріуса Марченко О.М. в м. Одесі, між сторонами справи виконавчого листа №664/597/17.

Тобто представник позивача вказує на те, що фактично виконавцем на виконання виконавчого листа №664/597/17 не стягнуто будь-якої суми на користь стягувача, а отже підстави для стягнення виконавчого збору на його думку у відповідача відсутні.

Ухвалою суду від 13.10.2020 року адміністративний позов залишено без руху.

Ухвалою суду від 26.10.2020 року позивачу продовжено строк на усунення недоліків.

Від позивача надійшли документи на виконання ухвали суду.

Ухвалою суду від 04.11.2020 року відкрито позовне провадження та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Також вищезазначеною ухвалою суду зобов`язано Перший Суворовський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надати до Одеського окружного адміністративного суду:

- засвідчену належним чином, за описом копію матеріалів виконавчого провадження №62867416;

- засвідчену належним чином, за описом копію матеріалів виконавчого провадження №56277809.

13.11.2020 року від представника відповідача надав до суду документи на виконання вищенаведеної ухвали. При цьому відзиву на адміністративний позов відповідачем не надано.

Дослідивши адміністративний позов, інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

Заочним рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області у цивільній справі №664/597/17 Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволені в повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 408 470 гривень 54 копійки матеріальних збитків та 50 000 гривень 00 копійок моральної шкоди.

01.08.2017 року вказане заочне рішення набрало законної сили.

Надалі Цюрупинським районним судом Херсонської області у цивільній справі №664/597/17 - 06.09.2017 року видано виконавчий лист.

25.04.2018 року заступником начальника відділу Кілійського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Малашенковим О.В., на підставі заяви ОСОБА_2 постановою відкрито виконавче провадження (ВП №56277809) за виконавчим листом №664/597/17 виданого 06.09.2017 року. Також в цій постанові зазначено про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 45 847,05 грн.

25.04.2018 року постановою про арешт майна боржника ВП №56277809 на майно ОСОБА_1 було накладено арешт.

Надалі державним виконавцем встановлено, що боржник ОСОБА_1 , відповідно до відомостей виконавчого документу, проживає за адресою АДРЕСА_1 , що є територією на яку поширюється компетенція Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

З підстав вище означеного, постановою виконавця від 17.10.2019 року ВП №56277809 виконавчий документ передано до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (відповідача у цій справі).

07.11.2019 року головним державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тріфоновим Олександром Юрійовичем прийнято виконавче провадження №56277809 з виконання виконавчого листа №664/597/17 виданого 06.09.2017 року.

Надалі 10.12.2019 року відповідачем також винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 45 847,05 грн. (ВП №56277809).

11.06.2020 року постановою про арешт коштів боржника ВП 56277809 на грошові кошти ОСОБА_1 , що містяться на відкритих рахунках накладено арешт.

Водночас 11.06.2020 року виконавцем винесено постанову ВП №56277926 про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника ( ОСОБА_1 ).

В подальшому, як встановлено судом, між ОСОБА_2 (стягувач по ВП №56277926) та ОСОБА_1 (боржник по вказаному ВП) підписано Угоду №766 від 18.08.2020 року, яку посвідчено приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської області Марченко О.М.

Та з вказаної Угоди №766 від 18.08.2020 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від позивача відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно до умов, викладених в Заочному рішенні Цюрупинського районного суду Херсонської області від 07 липня 2017 року по справі №664/597/17, що набрало законної сили. Розрахунок проведений між сторонами у повному розмірі. Сторони стверджують, що всі обов`язки між ними виконані в повному обсязі та відсутні претензії будь-якого характеру.

За таких підстав 18.08.2020 року від ОСОБА_2 на адресу відповідача надійшла заява зокрема про закінчення виконавчого провадження №56277926.

19.08.2020 року головним державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тріфоновим О.Ю. на підставі п.9 ч. 1, статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження (ВП №56277809).

Також у пункті 3 вищевказаної постанови зазначено постанову про стягнення виконавчого збору №56277809 від 10.12.2019 року вивести в окреме провадження та виконувати в порядку встановленого Законом.

З огляду на зазначене 29.09.2020 року головним державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тріфоновим О.Ю. прийнято оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження №62867416 з виконання постанови №56277809 від 10.12.2019 року щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 45 847,05 грн.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 18 частиною 1 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч.2 ст.18 ЦПК України).

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст.431 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною 1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Разом з тим, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регламентовані Законом України №1404- VIII від 02.06.2016 року «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404- VIII).

Так статтею 1 Закону №1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст.5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається, зокрема, на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно частин 1, 2 статті 15 Закону №1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Статтею 18 Закону №1404-VIII встановлені обов`язки і права виконавців. Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ч.5 ст.26 Закону №1404 виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно ч.1 ст.27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

У статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" визначений виключний перелік підстав, за якими виконавчий збір не підлягає стягненню з боржника.

Так, виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом (ч. 5).

Відповідно до частини 6 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (ч. 9 ст. 27 Закону №1404-VIII).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону №1404 виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Згідно ч. 3 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.5 статті 3 Закону №1404 постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди - є виконавчими документами.

Згідно з п. 8 Розділу 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 року за №489/20802 (далі - Інструкція) стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону. Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Аналізуючи норми законодавства суд зазначає, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. При цьому стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця.

Судом встановлено, що 19.08.2020 року головним державним виконавцем Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тріфоновим О.Ю. на підставі п.9 ч. 1, статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження (ВП №56277809).

Також у пункті 3 вищевказаної постанови зазначено постанову про стягнення виконавчого збору №56277809 від 10.12.2019 року вивести в окреме провадження та виконувати в порядку встановленого Законом.

Та в подальшому враховуючи винесення постанови про закінчення провадження від 19.08.2020 року, відповідачем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №62867416 з виконання постанови №56277809 від 10.12.2019 року щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 45 847,05 грн.

На підставі вищезазначеного та враховуючи те, що виконавче провадження закінчено за заявою стягувача та виконавчий збір не стягнуто відповідачем, суд доходить висновку, що дії державного виконавця з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження по стягненню виконавчого збору в повній мірі відповідають приписам частини першої статті 40 Закону №1404, отже є правомірними та такими, що вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того суд враховує те, що позивачем не надавалось доказів щодо оскарження та/або визнання протиправною та скасованою постанови про стягнення виконавчого збору від 10.12.2019 року ВП №56277809.

Суд також вважає хибним твердження позивача, що умовами стягнення виконавчого збору є фактичне виконання виконавцем судового рішення, зокрема щодо стягнення відповідних коштів на виконання виконавчого листа, з огляду на наступне.

Так, законом України від 03.07.2018 року №2475-VIII у частині 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» слова «що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом» були замінені словами «що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів».

Таким чином, на думку суду, якщо попередня редакція статті 27 вказувала на стягнення виконавчого збору за умови фактичного примусового повного або часткового виконання виконавчого документа, то новою редакцією ч.2 ст.27 було встановлено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, тобто незалежно від кінцевого результату виконавчого провадження.

Одночасно також слід зазначити й про те, що аналогічної правової позиції з цього спірного питання дотримується і Верховний Суд, зокрема, в своїх постановах від 05.02.2018р. у справі №816/823/17, від 22.02.2018р. у справі №816/823/17, від 19.04.2018р. у справі №825/739/17, від 30.05.2018р. у справі №808/3791/16, від 18.10.2018р. у справі №442/2670/17, від 15.11.2018р. у справі №820/5807/16, від 13.02.2019р.у справі №295/1399/16а, зі змісту яких вбачається, що при вирішення питання правомірності стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» є спеціальною нормою по відношенню до ст.27 цього ж Закону, що встановлює загальні правила.

Разом з тим, постанова головного державного виконавця Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Тріфоновим О.Ю. про стягнення з позивача виконавчого збору від 10.12.2019 року (ВП №56277809) була винесена відповідачем вже в період дії нової редакції ч. 2 ст. 27 Закону України №1404, а відтак державний виконавець, приймаючи дану постанову, повинен був керуватися положення цього закону в новій редакції.

Крім того суд враховує, що відповідачем в межах виконавчого провадження ВП №56277809 вживались заходи з примусового виконання виконавчого листа №664/597/17 від 06.09.2017 року, зокрема державним виконавцем винесено постанови про накладення арешту на майно боржника, звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та здійснено виходи за місцем проживання позивача, та саме такі активні дії виконавця призвели до погашення боржником свого боргу.

Що ж стосується посилань сторони позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові у справі №761/11524/15-ц від 18.04.2018р. та постанову Великої палати Верховного Суду від 11.03.2020р. по справі №2540/3203/18, як на основну правозастосовну практику для скасування спірної постанови від 29.09.2020р., то остання, на думку суду, на цей час фактично вже не є актуальною та не може бути застосована при вирішенні даної справи №420/10351/20, скільки вона ґрунтувалась виключно на положеннях законодавства (т.б. на приписах ч.2 ст.27 Закону №1404 у попередній редакції від 07.03.2018р.), яке на час прийняття постанови про стягнення виконавчого збору від 10.12.2019 року та оскаржуваної постанови державного виконавця від 29.09.2020р. суттєво змінилось, про що свідчить Закон України від 03.07.2018р. №2475-VIII (який набрав чинності з 28.08.2018р.), в якому ч.2 ст.27 Закону №1404 викладена в новій редакції.

Вищенаведеного висновку дійшов також П`ятий апеляційний адміністративний суд у постанові від 19.06.2020 року по справі №420/769/19.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Проаналізувавши обставини справи суд, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, дійшов висновку про те, що державним виконавцем прийнято спірну постанову на підставі чинного законодавства, в межах повноважень, у передбачений законодавством спосіб, у зв`язку з чим адміністративний позов не підлягає задоволенню.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Узагальнюючи вище наведене суд зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Виходячи з необхідності відмови судом у задоволенні позовних вимог позивача, у суду відсутні підстави, передбачені ст. 139 КАС України, для розподілу судових витрат у цій справі (сплаченого позивачем судового збору у розмірі 840,80 грн. при поданні адміністративного позову до Одеського окружного адміністративного суду).

Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , код ІПН НОМЕР_1 ) до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (65102, м. Одеса, вул. Перша Сортувальна, буд.36-Г, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки встановлені ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення з урахуванням положень п.15-5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Е.А.Іванов

.