Справа № 463/9336/20
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2020-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 463/9336/20 пров. № А/857/12580/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Судова-Хомюк Н.М., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02 жовтня 2020 року у справі № 463/9336/20 за адміністративним позовом Львівського прикордонного загону (військова частина 2144) Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до Громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про примусове видворення іноземця, а також про його затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України,-

суддя в 1-й інстанції Мармаш В.Я.,

час ухвалення рішення 02.10.2020 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 02.10.2020 року,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, просить затримати ОСОБА_3 з метою забезпечення видворення за межі території України, видворити ОСОБА_3 за межі території У країни.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.10.2020 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_3 , затримано з метою ідентифікації, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. З прикордонного загону скеровано листи щодо підтвердження чи спростування факту навчання та отримання посвідки, з клопотанням про відрахування з навчального закладу, та щодо скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні. 02.10.2020 року ГУ ДМС у Харківській області прийнято рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_3 . У громадянина ОСОБА_3 відсутні документи, що дають правові підстави для перебування на території України. Факт спроби незаконного перетинання державного кордону України та зловживання наданим статусом на тимчасове проживання в Україні з боку відповідача свідчить про відсутність у нього реального наміру проживання на території України, бажання незаконно потрапити до однієї з країн Європейського Співтовариства для подальшого проживання та уникнення від передбаченої законодавством України відповідальності. Тому, враховуючи, що відповідач не має законних підстав для перебування на території України, самостійно територію України не залишить, має сталий намір потрапити до країн Західної Європи позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом, який просить задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2020 року у справі № 463/9336/20 позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що 28.09.2020 року був затриманий і цього ж дня відповідач виніс рішення про примусове повернення; позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України, з якою спільно проживає та веде спільний побут; має зареєстроване місце проживання; крім того є платником податків.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2020 року у справі № 463/9336/20 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутні документи, що дають право для перебування на території України. Факт спроби незаконного перетинання державного кордону України та зловживання наданим статусом на тимчасове проживання в Україні з боку відповідача свідчить про відсутність у нього реального наміру проживання на території України, бажання незаконно потрапити до однієї з країн Європейського Співтовариства для подальшого проживання та уникнення від передбаченої законодавством України відповідальності, а також небажання добровільно покидати її межі згідно рішення про примусове повернення, суд вважає обґрунтованою і такою, що підлягає до задоволення також і вимогу про затримання відповідача з метою забезпечення видворення за межі території України, оскільки судом встановлено належні та дійсні підстави для видворення останнього за межі території України.

Розглядаючи спір, апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) 28.09.2020 вчинив в складі групи осіб спробу незаконного перетинання державного кордону із України в Республіку Польща внаслідок чого 29.09.2020 був затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» відділу прикордонної служби «Рава-Руська», та Жовківським районним судом Львівської області його 01.10.2020 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

01.10.2020 року рішенням Личаківського районного суду м. Львова громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_3 , затримано з метою ідентифікації, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 02.10.2020 скасовано посвідку на тимчасове проживання громадянину Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_3 .

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997 року, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в`їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Частиною 3 ст. 29 цього Закону визначено, що іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Згідно з ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

За ч. 1 ст. 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, а саме, затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Згідно з ч. 11 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

Апеляційним судом встановлено та підтверджується матеріалами справи наступне.

28 вересня 2020 року о 20 год. 25 хв., діючи в складі групи осіб, спільно з громадянином Королівства Марокко вчинив спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, поза пунктами пропуску через державний кордон України, на напрямку 644 прикордонного знаку, на відстані 1500 м від лінії державного кордону, територія Річківської сільської ради Жовківського району Львівської області, внаслідок чого був затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» від відділу прикордонної служби «Рава-Руська» (тип Б) Львівського прикордонного загону.

28 вересня 2020 року начальником Львівського прикордонного загону відносно відповідача прийнято рішення про примусове повернення з України, яке громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) виконати не в змозі, у зв`язку із відсутністю коштів та документів, що посвідчують особу, а також які надають право на перетинання державного кордону. Родинні зв`язки у вищевказаного громадянина на території України відсутні. Україну він розглядає як транзитну країну для подальшого незаконного потрапляння до країн західної Європи, з метою пошуку кращих умов проживання. Примусово повернутися за межі України у термін до 09 жовтня 2020 року.

29 вересня 2020 року про затримання громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) проінформовано Посольство Алжирської Народної Демократичної Республіки та ДКС Міністерства закордонних справ України.

Як зазначає позивач, 1 жовтня 2020 року Жовківським районним судом Львівської області відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.2 ст. 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2020 року у справі № 463/9269/20 громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_3 , затримано з метою ідентифікації, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні строком на 6 місяців.

02 жовтня 2020 року ГУ ДМС у Харківській області прийнято рішення №4832 про скасування посвідки на тимчасове проживання ОСОБА_3 № НОМЕР_1 від 14.02.2020 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що таке рішення не містить підстав скасування такої посвідки та відомості та підпис про ознайомлення останнього з прийнятим рішенням та вручення йому копії рішення відсутні.

З мотивів вищенаведеного, колегія суддів приходить до переконання, що на момент затримання та прийняття рішення про примусове повернення з України, а саме 28 вересня 2020 року, відповідач мав дійсну посвідку № НОМЕР_1 від 14.02.2020 року на тимчасове проживання в Україні, та проживав на території України на законних підставах.

Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 цього ж Закону нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

З долучених до апеляційної скарги документів встановлено, що громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 25.02.2020 року. Крім того, останній має місце реєстрації в Україні, а саме: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_6 від 31.08.2020 року.

Відповідно до ч. 14 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.

Відповідно до по ч.14 ст. 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування. Якщо шлюб між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства було укладено за межами України відповідно до права іноземної держави, дійсність такого шлюбу визначається згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання;

Також, при вирішенні даного спору, судом враховані вимоги ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 291 Цивільного кодексу України визначено право на сім`ю: Фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Вона не може бути проти власної волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Вона має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам (ст. 3 Сімейного кодексу України).

Особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім`ї. Кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини (ст. 4. «Право особи на сім`ю» Сімейного кодексу України).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Згідно з п. 2 ст. 8 Конвенції органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду за статтею 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод розділення сім`ї відповідача може становити порушення цієї статті оскільки видворення особи з країни, де проживають її близькі члени родини, становить порушення його права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної вище статті Конвенції, і в кожному випадку повинно розглядатися пропорційно переслідуваній меті відповідно до вимог Конвенції.

Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків втручання незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами.

Вищий адміністративний суд України у рішенні від 17 травня 2016 р. -ухвала № К/800/7556/15 та у рішенні від 06 лютого 2014 р. - ухвала К/800/63060/13 звертає увагу на те, що рішення територіального органу міграційної служби не повинно ґрунтуватися лише на порушенні іноземцем або особою громадянства законного (легального) терміну перебування на Україні.

При розв`язанні спірних правовідносин суд враховує й правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні від 18.12.1991 року в справі «Мустакім проти Бельгії» (Moustaquim v Belgium) № 12313/86. Суд підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (а саме про департацію) представляли собою втручання в права, захищені ст. 8-1 ЄКПЛ, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність». Крім того, рішення повинні бути «співрозмірні цілям, що переслідуються законом».

Аналогічна позиція у справі «Беррехаб проти Нідерландів» від 21.07.1998 р., де Суд, виходячи із конкретних обставин, вважав, «що не було дотримано належного балансу між інтересами сторін і з цієї причини була відсутня пропорційність між заходами, що застосовувалися владою, та правовими цілями, що переслідувалися».

Як встановлено судом та не спростовано представником позивача, відповідач громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) під час затримання та прийняття рішення про примусове повернення мав законні підстави для перебування на території України, в тому числі в`їзду/виїзду з України.

Крім того, у матеріалах справи міститься рішення про примусове повернення громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) до країни походження або третьої країни від 28.09.2020 року. Разом з цим, згідно протоколу про адміністративне затримання відповідача було затримано 28.09.2020 року на строк до трьох діб, а відтак, відповідач був позбавлений можливості виконати вищевказане рішення, добровільно повернутися до країни походження.

Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при звернення із позовною заявою, а саме 02.10.2020 року рішення Жовківського районного суду Львівської області від 01.10.2020 року, на яке посилається позивач не набрало законної сили та не надано суду.

Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів порушення відповідачем громадянином Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_3 ( ОСОБА_2 ) законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців (постанови про притягнення до адміністративної відповідальності (зокрема за ч.2 ст. 204-1 КУпАП КУпАП), судові рішення тощо), наявність яких також є однією із обов`язкових умов для застосування у даному випадку частини першої статті 289 КАС.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні зазначеної категорії, суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до п "f" частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

За таких обставин суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову щодо примусового видворення з України громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), так як вказане рішення може призвести до негативних наслідків, зокрема порушення прав самого відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність необхідності застосування до відповідача заявлених позивачем заходів реагування, що свідчить про необгрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат за цим апеляційним провадженням немає.

За наведених обставин, судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 229, 241, 243, 250, 272, 289, 308, 310, 311, 313, 317, 321, 322, 325 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Громадянина Алжирської Народної Демократичної Республіки ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 02 жовтня 2020 року у справі № 463/9336/20 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Н. М. Судова-Хомюк
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 13.11.2020 року