Справа № 640/3852/19
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2020-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3852/19 Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Василенка Я.М., Оксененка О.М., за участю секретаря - Черніченко К.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2020 року в справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ПРОФІТ КАПІТАЛ» до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «ПРОФІТ КАПІТАЛ» (далі - ТОВ КУА «ПРОФІТ КАПІТАЛ», позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (далі - ГУ ДПС у м. Києві, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, в якому просило:

- визнати протиправним податкове повідомлення-рішення від 18.12.2018 № форма «ПС» і скасувати повністю з моменту прийняття;

- визнати протиправним податкове повідомлення-рішення від 18.12.2018 № форма «Р» і скасувати повністю з моменту прийняття.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що ГУ ДФС у м. Києві безпідставно залишено поза увагою надані до перевірки документи щодо господарсько-фінансових відносин з контрагентом, а також необґрунтовано здійснено висновок про порушення позивачем податкового законодавства, що призвело до прийняття протиправних податкових повідомлень-рішень.

Також позивачем зазначено, що не відображення в Податковій декларації з податку на прибуток підприємств доходів від здійснення операцій з активами інституту спільного інвестування не є порушенням податкового законодавства та не призводить до заниження об`єкта оподаткування, а об`єднання даних бухгалтерського обліку діяльності КУА і пайового інвестиційного фонду суперечить законодавству.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.05.2020 адміністративний позов задоволено:

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 18.12.2018 № форма «ПС»;

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 18.12.2018 № форма «Р».

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Головним управлінням Державної податкової служби у м. Києві подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

На думку апелянта суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідач зокрема зазначає, що витрати по сплаті за інформаційно-консультаційні послуги на загальну суму 287000 грн, пов`язані з діяльністю інститутів спільного інвестування та були сплачені за рахунок ТОВ КУА «ПРОФІТ КАПІТАЛ». При цьому, проаналізувавши фінансово-господарську діяльність та первинні документи суб`єктів господарювання (інституційних інвесторів), активи яких перебувають в управлінні ТОВ КУА «ПРОФІТ КАПІТАЛ», контролюючий орган не встановив укладення договорів купівлі-продажу деривативів у будівництві.

З огляду на зазначене, відповідач дійшов висновку, що ТОВ КУА «ПРОФІТ КАПІТАЛ» не використовувало у своїй діяльності отримані інформаційно-консультаційні послуги, оскільки не укладало договорів купівлі-продажу деривативів у будівництві.

Отже, враховуючи те, що витрати по сплаті зазначених послуг понесені для забезпечення діяльності інститутів спільного інвестування, які знаходяться в управлінні ТОВ КУА «ПРОФІТ КАПІТАЛ» та пов`язані з їхньою (інститутів спільного інвестування) господарською діяльністю, покриття таких витрат повинно відшкодовуватися за рахунок активів таких фондів та не може бути віднесено до складу витрат ТОВ КУА «ПРОФІТ КАПІТАЛ».

Вказане свідчить про те, що в порушення підпункту 134.1.1 пункту 134.1. статті 134 Податкового кодексу України (далі - ПК України), за період 2017 року ТОВ КУА «ПРОФІТ КАПІТАЛ» неправомірно включено до складу адміністративних витрат суму 287000 грн по сплаті за інформаційно-консультаційні послуги, яка належить до діяльності інститутів спільного інвестування та є їхніми витратами.

Таким чином, висновки викладені в Акті перевірки та оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 18.12.2018 у повній мірі відповідають чинному законодавству України, а тому скасовані судом першої інстанції безпідставно.

Крім того, ГУ ДПС у м. Києві заявлене клопотання, в якому заявник просив здійснити заміну сторони у справі на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200.

Відповідно до частини першої статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 №1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України» утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Установлено, що Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності, а забезпечення діяльності Державної податкової служби та Державної митної служби у 2018 та 2019 роках здійснюватиметься в межах видатків, передбачених Державній фіскальній службі.

Кабінетом Міністрів України 19.06.2019 прийнято постанову №537 "Про утворення територіальних органів Державної податкової служби", згідно якої, постановлено утворити як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 1, зокрема, Головне управління ДПС у м. Києві та постановлено реорганізувати деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби за переліком згідно з додатком 2, у тому числі, Головне управління ДФС у м. Києві реорганізовується шляхом приєднання до Головного управління ДПС у м. Києві.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлено, що 01.08.2019 Головного управління ДФС у м. Києві перебуває у стані припинення.

Пунктом 3 Постанови КМ України від 19.06.2019 537 визначено установити, що територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне здійснити процесуальне правонаступництво відповідача у справі з Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на Головне управління Державної податкової служби у м. Києві.

Позивач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу в установлений судом строк не скористався.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «КУА «ПРОФІТ КАПІТАЛ» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 27.05.2015 по 31.12.2017, валютного - за період з 27.05.2015 по 31.12.2017, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 27.05.2015 по 31.12.2017, про що складено акт перевірки від 27.11.2018 №1402/26-15-14-06-02/39914436 (далі - Акт перевірки).

За результатами перевірки встановлені порушення:

пп. 134.1.1 п.134.1 ст. 134 ПК України, в результаті чого за період 2017 року занижено податок на прибуток на суму 51660 грн. та нараховані штрафні (фінансові) санкції на суму 12915 грн;

пп.16.1.6 п.16.1 ст. 16, п.30.6 ст. З0 ПК України, в результаті чого нараховані штрафні (фінансові санкції) на суму 1190 грн.

Позивач не погодився із висновком Акта і надав заперечення із своїми поясненнями та доводами вих. № 03/12/18-1 від 03.12.2018. Відповідач не прийняв пояснення і доводи, а залишив висновок Акта без змін, а заперечення без задоволення. Відповідь на заперечення Позивач отримав 13.12.2018 №124016/10/26- 15-14-06-02.

На підставі Акту позивачу було виписано податкові повідомлення-рішення від 18.12.2018 № форма «ПС» на суму 1190 (тисяча сто дев`яносто) грн. та від 18.12.2018 р. № форма «Р» на суму 64575 (Шістдесят чотири тисячі п`ятсот сімдесят п`ять) грн.

Позивач не погодившись з надісланими податковими повідомленнями-рішеннями у визначений законодавством термін подав скаргу 27.12.2018 вих. №27/12/2018-1 до Державної Фіскальної Служби України. Товариством 17.01.2019 року було отримане рішення ДФС України від 15.01.2019 №1782/6/99-99-11-04-01-25 про продовження строку розгляду скарги до 24.02.2019 включно.

22 листопада 2019 року позивач отримав рішення ДФС України від 20.02.2019 №8343/6/99-99-11-04-01-25 про результати розгляду скарги, яким залишено без змін податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 18.12.2018 №, №, а скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин).

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню) врегульовано статтею 200 ПК України.

Пунктом 200.1 статті 200 ПК України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з пунктами 200.2, 200.3 статті 200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

За змістом пункту 200.4 статті 200 ПК України якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від`ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від`ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов`язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг (підпункт «а»).

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 цієї статті встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду (пункт 198.3 статті 198).

Відповідно до пункту 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними.

Пунктами 44.1 та 44.3 ПК України встановлено що, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац 2 пункту 44.1 статті 44 ПК України).

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХІV (далі - Закон №996-ХІV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні Закону №996-ХІV, первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Господарські операції мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Таким чином, саме за наявності відповідних первинних документів можна робити висновок про те, що господарська операція фактично відбулася, що тягне за собою правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту.

Як встановлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи на вимогу контролюючого органу позивачем було надано всі наявні первинні документи щодо оформлення господарських правовідносин з ПрАТ «ФБ «Іннекс» щодо договору з надання інформаційно-консультаційних послуг від 20.06.2017.

Як убачається з акту перевірки, ГУ ДФС у м. Києві встановив що ТОВ «КУА «ПРОФІТ КАПІТАЛ» (замовник) знаходився у фінансово-господарських відносинах з ПрАТ «ФБ «Іннекс» (виконавець). Відповідно до наданих первинних документів між суб`єктами господарювання укладено договір про надання інформаційно-консультаційних послуг. Перевіркою встановлено, що витрати по сплаті за Інформаційно-консультативні послуги на загальну суму 287000 грн, були сплачені за рахунок ТОВ «КУА «ПРОФІТ КАПІТАЛ».

Відповідно до частини другої статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України), «господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом.»

Згідно зі статтею 42 ГК України, «підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутків.»

Поняття «власний ризик», в розумінні вказаних норм законодавства, є нічим іншим, як здійснення господарської діяльності для досягнення економічного чи соціального результату - прибутку. При цьому, за результатами господарських операцій, кінцевої мети (прибутку) може бути не досягнуто. З чого вбачається, що підприємство, може зазнати збитків, які в свою чергу, можуть бути перекриті за рахунок інших вдалих (з отриманням прибутку) господарських операцій.

Укладення господарюючими суб`єктами договорів /угод, навіть при їх наступному розірванні, свідчить про спрямованість діяльності на отримання доходу, що визначає останню як господарську. Однак, господарська операція, направлена на отримання доходу, не завжди може мати позитивний економічний ефект, що є нормальним процесом здійснення господарської діяльності.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, «що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості».

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України передбачає, «що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору с умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін мас бути досягнуто згоди.»

За змістом частини першої статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як встановлено під час розгляду цієї справи судом першої інстанції вказаний договір від 20.06.2017 про надання інформаційно-консультаційних послуг недійсним не визнався, а відтак є чинним. При цьому відповідач, який ставить під сумнів реальність здійснення господарських правовідносин між ТОВ «КУА «ПРОФІТ КАПІТАЛ», як замовником та ПрАТ «ФБ «Іннекс», як виконавцем, доказів протилежно ні під час перевірки, ні під час розгляду справи не надано.

Водночас висновки ГУ ДПС у м. Києві зазначені в апеляційній скарзі, про те що фактично господарські правовідносини відбулися між виконавцем - ПрАТ «ФБ «Іннекс» та одним із інституційних інвесторів, активи яких перебувають в управлінні ТОВ «КУА «ПРОФІТ КАПІТАЛ», внаслідок чого такі послуги повинні оплачуватися з активів інвестиційного фонду та не можуть включатися до витрат позивача, зроблені на підставі суб`єктивних припущень та не підтверджуються належними та допустимими доказами, як того вимагає КАС України.

Згідно пункту 3 частини першої статті З0 Закону України «Про інститути спільного інвестування» (ІСІ), «компанія з управління активами під час провадження діяльності з управління активами ІСІ не мас права здійснювати за власні кошти операції з активами ІСІ якими вона управляє.

При цьому, відповідно до положення про організацію бухгалтерського обліку і облікової політики позивача, вказано що позивач за власний рахунок здійснює адміністративні витрати, зокрема: винагороди за консультаційні, інформаційні, аудиторські та інші послуги, що отримує платник податку для забезпечення господарської діяльності

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності відповідачем правомірності прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Підпункт 4.1.4 пункту 4.1. статті 4 ПК України, в якому закріплено принцип презумпції правомірності рішень платника податку, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Належне застосування вищенаведеного принципу забезпечує реалізацію однієї зі складових верховенства права - правової визначеності. Саме можливість платника податків чітко розуміти та передбачати правові наслідки вчинюваних дій має фундаментальне значення для правильності його застосування.

Так, у пункті 78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 1 липня 2020 року у справі №260/81/19 зроблено висновок про те, що за правилами ЄСПЛ, яка сформувалась з питань імперативності правил про прийняття рішення на користь платника податків, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справа «Сєрков проти України». Заява « 39766/05, пункт 43).

Отже, у разі виникнення спору між платником податків та державою суд не може відмовити громадянину в захисті лише через сумніви в правомірності його дій. Особливість розподілу тягаря доказування в адміністративних справах не дозволяє трактувати «сумніви» інакше як неспроможність фіскального органу переконливо довести обґрунтованість та правомірність власних дій у спірних відносинах, тобто невиконання ним свого процесуального обов`язку.

Натомість, не доведення державним органом обґрунтованості та законності висновків, покладних в основу прийняття оскаржуваних рішень, має стати підставою для надання захисту платнику податків, якщо вчинене ним, на думку державного органу порушення, не було переконливо доведено перед судом. Будь-який інший підхід не відповідатиме завданням адміністративного судочинства. Разом з тим, у цій справі, як зазначено вище, Відповідачем не доведено обґрунтованості та відповідності нормам чинного законодавства висновків щодо допущення позивачем порушень чинного податкового законодавства.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що порушення, яке було передумовою прийняття оскаржуваного індивідуального акта, не було переконливо доведено відповідачем перед судом, адже факт оплати позивачем послуг відповідно до договору про надання інформаційно-консультаційних послуг на загальну суму 287000 грн за рахунок коштів інституту спільного інвестування, а не за рахунок інших, не передбачених Законом України «Про інститути спільного інвестування», коштів не підтвердився у ході розгляду справи.

Таким чином, оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято відповідачем без дотримання положень частини другої статті 2 КАС України, що призвело до безпідставного податкового навантаження на позивача.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року справа №640/7912/19.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального закону.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Замінити у порядку процесуального правонаступництва відповідача у справі з Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на Головне управління Державної податкової служби у м. Києві.

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та в силу частини 5 статті 328 КАС України оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя Я.М.Василенко

суддя О.М.Оксененко