Справа № 826/7637/18
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7637/18 Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Шурка О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, в якому просив:

- визнати бездіяльність Департаменту соціальної політики та Київського міського Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо позбавлення позивача права на отримання у 2018 році щорічної за 2018 рік (до 5 травня) разової грошової допомоги у розмірі семи мінімальних пенсій за віком у сумі 9611 грн;

- стягнути з Департаменту соціальної політики та Київського міського Центу по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат на його користь щорічну (до 5 травня) разову грошову допомогу у розмірі семи мінімальних пенсій за віком в сумі 9611,0 грн. і з урахуванням раніше виплачених 2845 грн., стягнути 6766,0 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачами протиправно не виплачуються кошти в сумі 6766 грн (9611 грн - 2845 грн), які позивач має законно отримувати.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги - задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на даний час існує дискримінація для інвалідів війни-ветеранів війни щодо виплати у належному розмірі одноразової грошової допомоги до 5 травня.

Відтак, враховуючи рішення Конституційного Суду України, яким встановлено безпідставність обмеження щодо виплати Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» одноразової грошової допомоги у зменшеному розмірі, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат зазначено, що Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформування міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 №79-VIII надано Кабінету Міністрів України повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Оскільки наведені положення Закону не були визнані неконституційними, відтак підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.

У відповіді на відзив позивачем зазначено, що 28.09.2020 Верховний Суд у зразковій справі №440/2722/20 прийняв рішення, яким визнав протиправною бездіяльність Центру по нарахуванню та здійсненню сорціальних виплат у Полтавській області щодо нарахування та виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком та зобов`язав відповідача провести відповідні нарахування.

У відзиві на апеляційну скаргу Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернуто увагу, що визначення порядку та розміру щорічної разової допомоги до 05 травня відповідним категоріям громадян законодавцем делеговано Кабінету Міністрів України.

При цьому, до повноважень Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не входить нарахування та виплата вказаної допомоги.

З огляду на вказане, чинне законодавство дає підстави сподіватись позивачу на справедливе та законне рішення.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є ветераном війни - інвалідом війни ІІІ групи, учасником бойових дій та учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1.

У квітні 2018 року позивач звернувся до Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо доплати в сумі 6766 грн зазначеної вище допомоги, виходячи з того, що розмір мінімальної пенсії за віком для непрацюючих громадян з 01 січня 2018 року складав 1373 грн (1373 грн х 7 = 9611 грн), в той час як фактично позивачу було виплачено 2845 грн.

Крім того, у квітні 2018 позивач звернувся до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат з аналогічною за змістом заявою, в якій просив виплатити разову грошову допомогу в сумі 9611 грн.

Листом від 23.04.2018 №12/07-Т-310-011 Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат повідомив позивача про те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14 березня 2018 року № 170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань»» та на підставі списків наданих Головним управлінням Пенсійного фонду України в місті Києві позивачу нарахована грошова допомога в розмірі 2845 грн, виплата якої здійснена 05.04.2018 шляхом перерахування коштів на картковий рахунок в ТВБВ № 10026/01 філії Головного управління по місту Києву та Київської області AT «Ощадбанк».

Не погоджуючись з такими рішенням відповідачів та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не було порушено прав позивача так, як у 2018 році щорічна разова грошова допомога до 5 травня була виплачена йому у розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України,

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (надалі - Закон №3551-XII) щорічно до 05 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Вказана редакція статті діяла на підставі змін, внесених підпунктом «б» підпункту 1 пункту 20 розділу II Закону України від 28.12.2007 № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

У подальшому, зміни, внесені підпунктом «б» підпункту 1 пункту 20 розділу II Закону України від 28.12.2007 № 107-VI, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008.

Разом з тим, пунктом 63 Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ, який набрав чинності 01 січня 2015 року розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, згідно з яким норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Таким чином, з 01 січня 2015 року встановлено, що виплата одноразової грошової щорічної допомоги до 5 травня, яка передбачена Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» віднесена до компетенції та регулюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У відповідності до частини другої ст.95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

У рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26.12.2011 зазначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Рішенням Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25.01.2012 встановлено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Беручи до уваги той факт, що Закон України від 28.12.2014 №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» прийнятий пізніше Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», то в даному випадку, підлягають застосуванню норми Закону України від 28.12.2014 №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин».

Аналогічної правової позиції дійшов Верховний суд у своїх постановах від 03.04.2018 у справі №539/622/17 та від 28.03.2018 у справі №569/853/17.

Так, 14 березня 2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» №170, якою установлено розміри виплат у 2018 році разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Пунктом першим зазначеної постанови встановлено, що у 2018 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (далі - грошова допомога), здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення).

Абзацом другим цього ж пункту закріплено, що районні органи соціального захисту населення перераховують кошти через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, за місцем їх проживання) у таких розмірах: інвалідам I групи - 3 685 гривень; інвалідам II групи - 3 265 гривень; інвалідам III групи - 2 845 гривень.

Вказані положення є чинними та не визнані Конституційним судом України не конституційними.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства та фактичні обставини справи, виплата щорічної грошової допомоги позивачу до 5 травня у 2018 році регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 №170 «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви насильницьких переслідувань».

З матеріалів справи вбачається, що позивачу, як інваліду III групи, який має право на пільги, встановлені законодавством для ветеранів війни - інвалідів війни, було виплачено щорічну одноразову грошову допомогу до 5 травня у розмірі 2 845 гривень.

Такий факт свідчить про те, що щорічна одноразова грошова допомога до 5 травня у 2018 роцы позивачу здійснена у відповідності до норм чинного законодавства.

Твердження апелянта про необхідність застосування до спірних правовідносин норм статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» колегія суддів не приймає до уваги, оскільки положеннями Закону України від 28.12.2014 №79-VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», яким розділ VІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України та постанова Кабінету Міністрів України від 14.03.2018 №170, яка прийнята на виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України, не визнані Конституційним Судом України неконституційними, отже вони підлягали застосуванню при визначенні суми допомоги до 5 травня у 2018 році.

Посилання апелянта на рішення Конституційного Суду №12-р/2018 від 18.12.2018 яким встановлено, що частина шоста статті 14, частина друга статті 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII, зі змінами, визнані неконституційними, та зазначено, що обмеження або скасування пільг для ветеранів війни, осіб, на яких поширюється чинність Закону 3551-XII, без рівноцінної їх заміни чи компенсації є порушенням зобов`язань держави щодо соціального захисту осіб, які захищали Вітчизну, та членів їхніх сімей, колегія суддів оцінює критично, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин вказане рішення не існувало, та згідно частини другої ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Доводи апелянта щодо необхідності врахування рішення Верховного Суду від 28.09.2020 у зразковій справі №440/2722/20 колегія суддів відхиляє, оскільки предметом розгляду вказаної справи є розмір разової грошової допомоги до 5 травня у 2020 році, у той час як спірні правовідносини стосуються виплати такої допомоги за 2018 рік.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

О.І. Шурко