Справа № 420/4284/20
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 420/4284/20
Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О.А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача - Турецької І. О.,

суддів - Стас Л. В., Шеметенко Л. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та про зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - ГУПФ України в Одеській області), в якому просив:

- визнати протиправними дії щодо припинення з 01 квітня 2020 року нарахування та виплати пенсійного забезпечення;

- зобов`язати поновити нарахування та виплату пенсійного забезпечення відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII від 01 січня 1992 року (далі - Закон №2262-XII), починаючи з 01 квітня 2020 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що з листопада 2014 року перебуває на обліку в ГУПФ України в Одеській області як отримувач пенсії по інвалідності на підставі Закону №2262-XII. Після повторного прийняття на службу цивільного захисту в ДСНС, під час дії особливого періоду, відповідач протиправно, в порушення вимог ч.3 ст.2 Закону №2262-XII, припинив йому виплату пенсії з квітня 2020 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив із того, що служба цивільного захисту та військова служба є різними видами державної служби особливого характеру, які регулюються різними нормативно-правовими актами, мають різні мету, цілі та способи виконання.

До того ж, суд першої інстанції вказав про те, що ні з контракту від 11 лютого 2020 року №2/20 про проходження служби цивільного захисту, укладеного головою Державної служби України з надзвичайних ситуацій з Клочком В. В., ні з наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 11 лютого 2020 року №39 не вбачається, що позивач проходить військову службу в органах та підрозділах цивільного захисту, а також, що на нього покладено функціональні обов`язки, здійснення яких регулюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм матеріального права, ОСОБА_1 просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Ключовими доводами апеляції є приписи ч.3 ст.2 Закону №2262-XII, де вказано, що особам, які отримують пенсію за цим законом, у разі прийняття на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладання нового контракту на проходження військової служби, у тому числі органів та підрозділів цивільного захисту, під час особливого періоду на строк до його закінчення або фактичного звільнення, виплата пенсій не припиняється.

Позаяк особливий період діє в Україні по теперішній час, позивач вважає, що на нього розповсюджується наведена вище норма.

На думку скаржника, п.2 ч.2 Закону №2262-XII передбачає припинення виплати пенсії пенсіонерам із числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим законом, у разі повторного їх прийняття на військову службу до Збройних Сил України.

З наведеної норми випливає, що відповідач взагалі не мав права припиняти йому виплату пенсійного забезпечення, якщо він не буде прийнятий саме на військову службу.

11 серпня 2020 року ГУПФ України в Одеській області подало до суду відзив на апеляційну скаргу, за яким погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що служба цивільного захисту та військова служба є різними видами державної служби особливого характеру, яке регулюється різними нормативно-правовими актами, мають різні мету, цілі та способи виконання.

Поряд з цим, відповідач посилається на роз`яснення, викладені в листі Міністерства соціальної політики України 10 червня 2020 року за якими, поширення норми, передбаченої ч.3 ст.2 Закону №2262-XII на інші періоди служби, крім військової служби, законодавством не передбачено.

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження, у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Фактичні обставини справи.

Наказом ГУ ДСНС України в Одеській області від 10 листопада 2014 року №1316 (а.с.49 зворот) полковника служби цивільного захисту ОСОБА_1 , начальника управління персоналу ГУ ДСНС України в Одеській області, звільненого у відставку наказом ДСНС України від 03 листопада 2014 року №562о/с (із зняттям з військового обліку) за пунктом 176 підпункт « 3» (за станом здоров`я), виключено з кадрів ДСНС України та знято з усіх видів забезпечення.

Відповідно до протоколу від 11 листопада 2014 року пенсійної справи № (МНС), полковнику ОСОБА_1 призначено з 11 листопада 2014 року пенсію по інвалідності, згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (а.с.35).

11 лютого 2020 року між головою Державної служби України з надзвичайних ситуацій та ОСОБА_1 укладено контракт №2/20 про проходження служби цивільного захисту (а.с.13-14) на посаді - заступник начальника Навчально-медичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Одеської області.

Наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 11 лютого 2020 року №39 (а.с.12) позивача зараховано до кадрів у спеціальному званні полковник служби цивільного захисту, та за його згодою призначено заступником начальника Навчально-методичного центру цивільного захисту та безпеки життєдіяльності Одеської області.

13 квітня 2020 року позивач звернувся до відповідача з листом, в якому просив повідомити про причини невиплати йому пенсії з квітня 2020 року (а.с.16).

У відповідь на вищевказаний лист, ГУПФ України в Одеській області відповіло, що на позивача не поширюються норми частини третьої статті 2 Закону №2262-XII, оскільки особи рядового і начальницького складу Державної служби України з надзвичайних ситуацій проходять службу цивільного захисту, а не військову службу.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке.

За приписами ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, визначені Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.2 Закону №2262-ХІІ військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі повторного прийняття їх на військову службу до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, службу до Національної поліції, Служби судової охорони, органів та підрозділів цивільного захисту, податкової міліції та Державної кримінально-виконавчої служби України виплата пенсій на час їх служби припиняється. При наступному звільненні із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням загальної вислуги років на день останнього звільнення.

Пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється.

Після звільнення із служби цих осіб виплата їм пенсій здійснюється з урахуванням додаткової вислуги років від часу призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або повторного прийняття їх на службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до дня фактичного звільнення. Якщо новий розмір пенсії цих осіб буде нижчим за розмір, який вони отримували до призову або повторного прийняття їх на службу, виплата їм пенсій здійснюється у розмірі, який вони отримували до призову або прийняття на службу в особливий період.

Таким чином, вказаною нормою чітко визначено, що пенсіонерам з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняття на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, зокрема, органів та підрозділів цивільного захисту, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-XII (далі - Закон №1932-XII), особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Аналогічне визначення особливого періоду надано і в ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII (далі - Закон №3543-XII), якою передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової).

Крім того, ст.1 Закону №3543-XII визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно абзацу 4 ст.1 вищезазначеного Закону завданням мобілізації є, зокрема, здійснення комплексу заходів, спрямованих на переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, організацію і штати воєнного часу.

Так, на підставі Указів Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014, від 06 травня 2014 року №454/2014, від 21 липня 2014 року №607/2014 та від 14 січня 2015 року №15/2015, на Україні діяла часткова мобілізація, отже, з 17 березня 2014 року в Україні діє особливий період, що є загальновідомим фактом.

До того ж, слід звернути увагу й на те, що сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію. Закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення такого стану.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №813/1919/16, від 27 березня 2020 року у справі №806/1286/17, від 15 червня 2020 року у справі №638/662/17.

За визначенням ч.1 ст.2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

У розумінні ч.1 ст.101 Кодексу цивільного захисту України служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Водночас, згідно положень Концепції розвитку сектору безпеки і оборони України, затвердженої указом Президента України від 14 березня 2016 року №92/2016, складовою сектору безпеки і оборони є зокрема Державна служба України з надзвичайних ситуацій.

З системного аналізу вищевказаної статті 2 Закону №2262-ХІІ вбачається, що дія вказаної норми розповсюджується на декілька категорій суб`єктів, а саме: на пенсіонерів з числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі прийняття на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, до:

- Збройних Сил України;

- інших утворених відповідно до законів України військових формувань;

- органів та підрозділів цивільного захисту.

Таким чином, незважаючи на те, що дійсно служба цивільного захисту та військова служба є різними видами державної служби особливого характеру, а в чинному законодавстві прямо не вказано, що служба у органах та підрозділах цивільного захисту є військовою службою, колегія суддів вважає, що особам, які уклали новий контракт на проходження служби в органах та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється, оскільки у контексті вимог Закону №2262-ХІІ, служба в органах та підрозділах цивільного захисту на час дії особливого періоду фактично прирівнюється до військової служби.

При цьому, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду в постанові від 16 травня 2019 року у справі №№522/23018/16-а про те, що громадяни України які захищають національну безпеку та цілісність нашої держави можуть бути призвані на строкову службу, мобілізовані або прийняті на службу за контрактом, але в будь-якому випадку вони мають гарантії захищені законодавством України.

Також слід зазначити, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист громадян України та визначав, що Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року №8-рп/99, рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , шляхом визнання дій відповідача щодо припинення виплати пенсії за вислугу років з 01 квітня 2020 року протиправними, та як наслідок, з метою ефективного захисту порушених прав позивача, зобов`язати відповідача поновити виплату йому пенсії відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб, та деяких інших осіб», починаючи з 01 квітня 2020 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір по суті, неправильно розтлумачив норми матеріального права, зокрема норми Закону №2262-XII та дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача права на отримання пенсійних виплат в особливий період.

Очевидно, є необґрунтованими покликання відповідача на лист Міністерства соціальної політики України 10 червня 2020 року, оскільки даний документ не є нормативно-правовим актом, що регулює спірні правовідносини, носить виключно рекомендаційний/ інформаційний характер, та не є обов`язковим для виконання / застосування.

Варто відзначити, що тлумачення не вносить і не може вносити поправки, доповнення чи зміни в правові норми. Воно має на меті дослідження існуючого конкретного правового припису. Тож зрозуміло, що орган, який здійснює тлумачення, не може не враховувати як умов, в яких застосовується правова норма, так її вплив на суспільну свідомість. Однак це не означає, що в процесі тлумачення, посилаючись на зміни умов виникнення нових потреб соціально-економічного, господарського розвитку, можна відходити від точного змісту правових норм, надавати нормам такого змісту, який би мав зовсім інше значення, ніж той, що вкладений у них законодавцем.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права. Частина 2 ст. 317 КАС України визначає, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, зокрема, неправильне тлумачення закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, відсутні підстави для касаційного оскарження даного рішення.

Розподіл судових витрат за ст.139 КАС України не передбачений на підставі того, що позивач, відповідно п.8 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 червня 2020 року - скасувати.

Ухвалити у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, нове рішення про задоволення позову.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо припинення ОСОБА_1 з 01 квітня 2020 року нарахування та виплати пенсійного забезпечення.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області поновити з 01 квітня 2020 року нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсійного забезпечення, відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Доповідач - суддя І. О. Турецька

суддя Л. В. Стас

суддя Л. П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 10.11.2020 року.