Справа № 300/1239/20
Суддя: Григорук О.Б.
Дата ухвалення: 2020-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" листопада 2020 р. справа № 300/1239/20

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Григорука О.Б., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови Служби безпеки України, Служби безпеки України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Голови Служби безпеки України про: визнання протиправною бездіяльності керівництва Служби безпеки України щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату в день виключення зі списків Служби безпеки України (15.07.2019) індексації грошового забезпечення з 06.10.2015 по 28.02.2018 та грошової винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсіч і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи операції об`єднаних сил, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженого наказом ЦУ Служби безпеки України від 09.03.2016 №115, за період з 03.07.2019 по 15.07.2019; зобов`язання керівництво Служби безпеки України нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з 06.10.2015 по 28.02.2018 та грошову винагороду за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсіч і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи операції об`єднаних сил, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженого наказом ЦУ Служби безпеки України від 09.03.2016 №115, за період з 03.07.2019 по 15.07.2019; стягнення зі Служби безпеки України середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15.07.2019 по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо непроведення повного розрахунку при звільненні позивача, що полягає у невиплаті в день виключення позивача зі списків Служби безпеки України індексації грошового забезпечення з 06.10.2015 по 28.02.2018 та грошової винагороди, передбаченої Порядком виплати винагороди військовослужбовцям Служби безпеки України за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженим наказом Центрального управління Служби безпеки України від 09.03.2016 №115, за період з 03.07.2019 по 15.07.2019. Зазначено, що відповідно до статтей 116, 117 Кодексу законів про працю України підлягає до стягнення середній заробіток за період затримки вказаних виплат.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

23.07.2020 судом прийнято ухвалу про витребування доказів залучено до участі в справі Службу безпеки України, як другого відповідача (а.с.46-48).

Відповідач скористався правом на подання відзиву, який надійшов на адресу суду 17.07.2020 (а.с.30-32). Відповідно до відзиву відповідач заперечив проти позову. Просив відмовити в задоволенні позову. Щодо не проведення повного розрахунку при звільненні позивача в частині невиплати в день виключення зі списків Служби безпеки України (15.07.2019) індексації грошового забезпечення з 06.10.2015 по 28.02.2018 зазначив, що Служба безпеки України є бюджетною установою, як розпорядник бюджетних коштів, проводить видатки виключно в межах бюджетних асигнувань. Крім цього, відповідач вказує, що в період з 06.10.2015 по 28.02.2018 Державним бюджетом України виплата індексації не передбачалась. Також, вимогу про виплату грошової винагороди, передбаченої Порядком виплати винагороди військовослужбовцям Служби безпеки України за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженим наказом Центрального управління Служби безпеки України від 09.03.2016 №115, за період з 03.07.2019 по 15.07.2019, відповідач вважає безпідставною, з обґрунтувань, що з 27.06.2019 позивач перебував у черговій відпустці з подальшим звільненням з військової служби, тому до виконання заходів із забезпечення національної безпеки і оборони не залучався. Щодо вимоги про стягнення зі Служби безпеки України середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідач зазначив, що до спірних правовідносин не поширюються норми трудового законодавства. Крім наведеного, відповідач посилається на пропуск позивачем строку, встановленого для звернення до суду з даним позовом.

21.07.2020 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач не погоджується з аргументами відповідача та вважає їх безпідставними. Зазначив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань. Доводи відповідача про те, що позивач до виконання заходів із забезпечення національної безпеки і оборони не залучався, як на підставу для невиплати позивачу спірної грошової винагороди, позивач вважає безпідставними, з мотивів, що в період з 03.06.2019 по 03.07.2019 позивач перебував у черговій відпустці за 2019 рік, з 03.07.2019 позивач мав бути звільнений з військової служби у запас, однак, керівництвом Служби безпеки України було прийнято рішення звільнити позивача з 15.07.2019. При цьому, зазначив, що 03.07.2019 позивач прибув у розташування підрозділу в м. Старобільськ Луганської області, для проходження служби до моменту вступу в дію наказу про звільнення позивача в запас. Також, позивач не погоджується з аргументами відповідача щодо непоширення на спірні правовідносини норм трудового законодавства в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Крім наведеного, позивач зазначає про дотримання ним строку, встановленого статтею 233 Кодексу законів про працю України (а.с.36-42).

Суд зазначає, що розділ VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України, було доповнено пунктом 3 згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-IX від 30.03.2020, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №731-IX від 18.06.2020, який набрав чинності 17.07.2020, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону №540-IX від 30.03.2020, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим кодексом), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Відповідно до частини 3 Прикінцевих положень розділу VI Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції Закону №731-IX від 18.06.2020, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Однак, у встановлений судом строк відповідачі не скористалися правом на подання заперечення на відповідь на відзив. Протягом 20-денного строку після набрання чинності Законом №731-IX від 18.06.2020 з відповідною заявою про продовження процесуального строку, встановленого судом для подання заперечення на відповідь на відзив, відповідачі не звертались.

Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) у відповідності до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 в період з 06.10.2015 по 15.07.2019 проходив службу в Головному управління військової контррозвідки Департаменту контррозвідки Служби безпеки України.

Наказом т.в.о. Голови Служби безпеки України від 27.06.2019 №822-ос позивач звільнений у запас та виключений зі списків особового складу за підпунктом "а" пункту 61, підпунктом "г" пункту 62 (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) та пунктом 88-1 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України з 15.07.2019. Серед інших, наказано виплатити позивачу грошову компенсацію за 20 календарних днів невикористаної частини щорічної відпустки за 2019 рік (а.с.57).

Відповідно до наказу №134-ос від 25.06.2019 підполковнику ОСОБА_1 надано частину щорічної основної відпустки за підпунктом "а" пункту 53 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України та статтею 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" тривалістю 31 календарний день з 03.06.2019 по 03.07.2019. Невикористана частина щорічної відпустки становить 20 календарних днів.

20.12.2019 позивач звернувся до Головного управління військової контрозвідки Департаменту контррозвідки Служби безпеки України з заявою про надання інформації щодо виплати грошової винагороди, передбаченої Порядком виплати винагороди військовослужбовцям Служби безпеки України за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженим наказом Центрального управління Служби безпеки України від 09.03.2016 №115 (а.с.14). За результатом розгляду вказаної заяви Головне управління військової контрозвідки Департаменту контррозвідки Служби безпеки України відповіддю №17/Н-3/15 від 16.01.2020 повідомило, що в період з листопада 2018 року по травень 2019 позивачу була нарахована та виплачена вказана винагорода. В червні 2019 року позивач не залучався до виконання заходів із забезпечення національної безпеки і оборони у зв`язку з черговою відпусткою та подальшим звільненням з військової служби в Службі безпеки України (наказ №822-ОС від 27.06.2019) (а.с.15-16).

Також, позивач звернувся до Служби безпеки України з заявою від 15.05.2020 про нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2015 по 15.07.2019 (а.с.17). Відповіддю №21/3/1-Н-4/5 від 22.05.2020 Фінансово-економічне управління Служби безпеки України повідомило позивача про нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2018 по 15.07.2019. Щодо періоду з жовтня 2015 року по лютий 2018 року зазначило, що у межах наявного фінансового ресурсу виплатити індексацію грошового забезпечення не було можливості (а.с.18-20).

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2015 по 28.02.2018 та спірної грошової винагороди за період з 03.07.2019 по 15.07.2019, просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення та дану грошову винагороду за вказані періоди та стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При вирішенні даного спору суд виходить з наступного нормативно-правового регулювання спірних правовідносин.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статі 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Як встановлено частиною третьою статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

За правилами статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

У відповідності до статей 4, 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року, відповідно до пункту 2 якого, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

За визначенням використаним у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено під заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Вимоги щодо нарахування індексації грошового забезпечення в період проходження військової служби є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, а тому дані правовідносини врегульовані положеннями частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 у справі №9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті, у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №340/184/19.

Однак, як підтверджується матеріалами справи, позивачу не нараховувалася та не виплачувалася індексація грошового забезпечення за спірний період з 06.10.2015 по 28.02.2018.

Статтею 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" визначено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Згідно з статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Кечко проти України" Європейський суд з прав людини зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Отже, обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у відповідача обов`язку щодо нарахування індексації грошового забезпечення позивачу.

При цьому, щодо відсутності механізму виплати індексації у поточному році за минулі періоди, суд зазначає, що вказані обставини не можуть позбавляти позивача права на отримання належних йому сум невиплаченого доходу.

З огляду на викладене, враховуючи наявність правових підстав для отримання позивачем індексації грошового забезпечення позивача за період з 06.10.2015 по 28.02.2018, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що слід визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2015 по 28.02.2018 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу, за наявності відповідних критеріїв, встановлених законом у періоді нарахування, індексацію грошового забезпечення за період з 06.10.2015 по 28.02.2018, з урахуванням раніше виплачених сум.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу грошової винагороди, передбаченої Порядком виплати винагороди військовослужбовцям Служби безпеки України за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженим наказом Центрального управління Служби безпеки України від 09.03.2016 №115, за період з 03.07.2019 по 15.07.2019 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу даної грошової винагороди, суд зазначає наступне.

Відповідно до статей 10, 13 Закону України "Про Службу безпеки України", пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 року № 18 "Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських", з метою врегулювання питань виплати винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду наказом Центрального управління Служби безпеки України від 09.03.2016 №115 затверджено Порядок виплати винагороди військовослужбовцям Служби безпеки України за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду.

Відповідно до пункту 1 Порядку від 09.03.2016 №115 військовослужбовцям у період мобілізації (у тому числі часткової) або з дати введення воєнного стану та до дати завершення демобілізації або припинення (скасування) воєнного стану, у період проведення/здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (далі - ЗНБО), в заходах ЗНБО чи в антитерористичній операції (далі - АТО) за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах ЗНБО чи в АТО (у тому числі під час проведення оперативно-розшукових, контррозвідувальних та інших заходів), у відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями Служби безпеки України, у звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою виплачується винагорода. Конкретний розмір винагороди визначають начальники підрозділу Центрального управління, Штабу Антитерористичного центру при СБУ, органу чи закладу СБУ.

Частиною 2 Порядку від 09.03.2016 №115 визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що беруть безпосередню участь в заходах ЗНБО чи в АТО, у разі одночасного дотримання таких умов: залучені до проведення/здійснення заходів ЗНБО, в заходах ЗНБО чи в АТО в порядку, встановленому законодавством; перебувають у підпорядкуванні (виконують завдання) керівництва штабу операції ОС чи штабу АТО; перебувають в районі проведення/здійснення заходів ЗНБО чи АТО.

Відповідач не погоджується з виплатою позивачу вказаної винагороди у спірний період з 03.07.2019 по 15.07.2019 з обґрунтувань, що з 27.06.2019 позивач перебував у черговій відпустці з подальшим звільненням з військової служби в Службі безпеки України, тому до виконання заходів із забезпечення національної безпеки і оборони не залучався.

Як встановлено, наказом т.в.о. Голови Служби безпеки України від 27.06.2019 №822-ос позивач звільнений у запас та виключений зі списків особового складу за підпунктом "а" пункту 61, підпунктом "г" пункту 62 (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) та пунктом 88-1 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України з 15.07.2019. Серед іншого, наказано виплатити позивачу грошову компенсацію за 20 календарних днів невикористаної частини щорічної відпустки за 2019 рік.

Відповідно до наказу №134-ос від 25.06.2019 підполковнику ОСОБА_1 , надано частину щорічної основної відпустки за підпунктом "а" пункту 53 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України та статтею 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" тривалістю 31 календарний день з 03.06.2019 по 03.07.2019. Невикористана частина щорічної відпустки становить 20 календарних днів.

Отже, позивач перебував у відпустці з 03.06.2019 по 03.07.2019 та 20 календарних днів частини щорічної відпустки за 2019 рік не використовував, що підтверджується наказом від 27.06.2019 №822-ос (а.с.57).

При цьому, доказів перебування позивача у відпустці у спірний період з 03.07.2019 по 15.07.2019 відповідач не надав.

Відповідно до пункту 4.9. Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 №772, зарахування військовослужбовців у розпорядження відповідних начальників (пункт 48 Положення) - це визначення їх тимчасового службово-посадового становища, коли вони проходять військову службу у підпорядкуванні відповідних начальників, але без призначення на конкретні посади. Зарахування у розпорядження відповідних начальників проводиться наказами по особовому складу з обов`язковим визначенням дати початку та закінчення терміну розпорядження та доводиться до відома військовослужбовців, які зараховані в зазначене розпорядження, під особистий підпис їх начальниками в установленому порядку.

Зарахування військовослужбовців у розпорядження прямих начальників у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів (підпункт "б" пункту 48 Положення) здійснюється за рішенням Голови Служби безпеки України на підставі мотивованих рапортів відповідних начальників у разі звільнення їх з посад у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням у Службі безпеки України або її органах, підрозділах, закладах, установах інших організаційних заходів. При проведенні організаційно-штатних змін, унаслідок яких передбачається скорочення посад військовослужбовців, разом з організаційно-штатними пропозиціями подаються в установленому порядку пропозиції щодо подальшого використання військовослужбовців, посади яких скорочуватимуться (пункт 4.10 Інструкції від 14.10.2008 №772).

Позивач у період з 03.07.2019 по 15.07.2019 перебував у підпорядкуванні (виконував завдання) керівництва штабу операції ОС чи штабу АТО, перебував в районі проведення/здійснення заходів ЗНБО чи АТО, оскільки відпустка завершена 03.07.2019.

У відповідності до змісту посадових обов`язків позивача, визначених посадовими інструкціями, у період з 03.07.2019 по 15.07.2019 позивач був залучений до проведення/здійснення заходів з забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, в заходах ЗНБО чи в АТО в порядку, встановленому законодавством.

Отже, позивач вважається таким, що брав безпосередню участь в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи в АТО у період з 03.07.2019 по 15.07.2019.

За вказаних обставин, відповідач протиправно у спірний період не здійснив нарахування та виплату позивачу грошової винагороди, передбаченої Порядком виплати винагороди військовослужбовцям Служби безпеки України за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженим наказом Центрального управління Служби безпеки України від 09.03.2016 №115.

Таким чином, слід визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу грошової винагороди, передбаченої Порядком виплати винагороди військовослужбовцям Служби безпеки України за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженим наказом Центрального управління Служби безпеки України від 09.03.2016 №115, за період з 03.07.2019 по 15.07.2019 та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу вказану грошової винагороду за період з 03.07.2019 по 15.07.2019.

Щодо позовної вимоги про стягнення зі Служби безпеки України на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15.07.2019 по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина 1).

Частиною 2 статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року в справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Статтею 116 Кодексу законів про працю України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 Кодексу законів про працю України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Суд зазначає, що підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами частини 6 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Оскільки нормами спеціальних законів, які стосуються проходження військової служби, не врегульовані питання строків при розрахунку, відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, суд згідно з положеннями статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України застосовує до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до матеріалів справи, позивача виключено зі списків особового складу Служби безпеки України з 15.07.2019, тоді як фактичний розрахунок з виплати індексації грошового забезпечення з 06.10.2015 по 28.02.2018 та грошової винагороди, передбаченої наказом Служби безпеки України від 09.03.2016 №115, за період з 03.07.2019 по 15.07.2019 проведено не було.

Таким чином, оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, не виплачено індексацію грошового забезпечення з 06.10.2015 по 28.02.2018 та грошову винагороду, передбачену наказом Служби безпеки України від 09.03.2016 №115, за період з 03.07.2019 по 15.07.2019, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 зазначеного Порядку).

Відповідно до довідки фінансово-економічного управління Служби безпеки України від 24.06.2020 №21/2/2-687 сума грошового забезпечення позивача за два місяці перед звільненням становила 21979, 46 грн., розмір одноденного заробітку - 732,65 грн. (а.с.44).

Кількість днів, впродовж яких затримано виплату грошової компенсації з 15.07.2019 по 12.11.2020 (день прийняття рішення у даній справі) - 486.

Таким чином, середній заробіток позивача за весь період затримки повного розрахунку становить 356067,90 (732,65х486 днів) грн.

Із вказаного приводу суд зазначає наступне.

З огляду на наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 в справі №821/1083/17 мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Таке зменшення повинно відбуватися з врахуванням: розміру простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інших обставин справи, встановлених судом, зокрема, дій працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Судом встановлено, що позивач, який був звільнений 15.07.2019, звернувся до суду 05.06.2020, тобто протягом тривалого часу жодних дій, окрім подання заяви про виплату коштів, щодо відновлення порушеного права не вчиняв.

Також, судом враховується, що середній розмір нарахованої та виплаченої позивачу грошової винагороди, передбаченої Порядком №115 від 09.03.2016 у 2019 році складав 20% місячного грошового забезпечення, а розмір нарахованої та виплаченої позивачу індексації грошових доході у 2019 році складав 667,10 грн. (а.с.15, 20).

Таким чином, невиплачені суми індексації грошового забезпечення та грошової винагороди, передбаченої Порядком №115 від 09.03.2016, за спірні періоди є незначними в порівнянні з виплаченими сумами при звільненні, а розрахований середній заробіток за час затримки вказаних виплат, які просить стягнути позивач, є неспівмірним з розміром індексації грошового забезпечення та грошової винагороди, невиплачених позивачу при звільненні.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи: розмір простроченої заборгованості з виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2015 по 28.02.2018 та грошової винагороди, передбаченої Порядком №115 від 09.03.2016, за період з 03.07.2019 по 15.07.2019; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права позивача і до моменту його звернення до суду, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, дії сторін у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача та заявленої позивачем вимоги про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд вважає, що підлягає до зменшення розмір відшкодування, передбачений статтею 117 Кодексу законів про працю України до 20% середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин, слід стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки з 15.07.2019 по 12.11.2020 виплати індексації грошового забезпечення та грошової винагороди, передбаченої наказом Служби безпеки України від 09.03.2016 №115, в сумі 71213,58 гривень (356067,90*20%).

Щодо доводів відповідача про пропуск позивачем строку, встановленого для звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За правилами частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012.Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що для середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення статті 233 Кодексу законів про працю України, а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Оскільки, як встановлено, станом на час розгляду справи остаточний розрахунок з спірних виплат позивачу проведено не було, то позивач не пропустив строк, встановлений для звернення до суду з даним позовом.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а адміністративний позов в даній справі підлягає до задоволення.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо нездійснення нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2015 по 28.02.2018 та грошової винагороди, передбаченої Порядком виплати винагороди військовослужбовцям Служби безпеки України за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженим наказом Центрального управління Служби безпеки України від 09.03.2016 №115, за період з 03.07.2019 по 15.07.2019.

Зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 06.10.2015 по 28.02.2018, з урахуванням раніше виплачених сум.

Зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову винагороду, передбачену Порядком виплати винагороди військовослужбовцям Служби безпеки України за безпосередню участь у воєнних конфліктах, в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженим наказом Центрального управління Служби безпеки України від 09.03.2016 №115, за період з 03.07.2019 по 15.07.2019.

Стягнути з Служби безпеки України (, вул. Володимирська, 33, м. Київ, 01601) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення та грошової винагороди, передбаченої наказом Служби безпеки України від 09.03.2016 №115, з 15.07.2019 по 12.11.2020 в сумі 71213 (сімдесят одна тисяча двісті тринадцять) грн. 58 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297, підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до частини 3 Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Григорук О.Б.