Справа № 120/4737/20-а
Суддя: Маслоід Олена Степанівна
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

10 листопада 2020 р. Справа № 120/4737/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маслоід О.С., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу:

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, б. 63, м.Вінниця, 21027)

про: визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу відповідача «Про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 03.08.2020 року № 2-12700/15-20-СГ та зобов`язання відповідача надати позивачеві дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки за цільовим призначенням землі запасу, сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 1,30155 га за кадастровим номером № :01:002:0080 (загальна площа 2,6031 га) з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що звернувся з клопотанням до відповідача про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки за цільовим призначенням - землі запасу, сільськогосподарського призначення, державної власності орієнтовною площею 1,30155 га, що має кадастровий номер :01:002:0080 з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (за межами населеного пункту). Відповідач, за наслідками розгляду клопотання позивача, наказом від 03.08.2020 року № 2-12700/15-20-СГ відмовив останньому у наданні дозволу на розробку технічної документації із землеустрою, з мотивів того, що відповідно до інформації відділу у Шаргородському районі Головного управління на земельну ділянку зазначену на графічних матеріалах встановлено обмеження (прибережна захисна смуга вздовж річок). Таку відмову позивач вважає протиправною, оскільки мотиви, наведені в оскаржуваному рішенні, не ґрунтуються на вимогах закону, адже підставою відмови у наданні такого дозволу згідно Земельного кодексу України може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Це й стало причиною звернення до суду з даним позовом.

09.09.2020 року за вх. № 25721/20 позивачем через канцелярію суду подано клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою від 14.09.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, а також визначено, що вона буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Цією ж ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для прийняття оскаржуваного наказу.

24.09.2020 року за вх. № 28509/20 відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, у задоволенні якої він просить відмовити. Зазначає, що позивач в червні 2020 року звернувся з клопотанням про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки та подальшого отримання у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,30155 га на території Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. За результатами розгляду поданих документів, наказом відповідача від 03.08.2020 року № 2-12700/15-20-СГ позивача повідомлено про те, що на підставі ч. 7 ст. 118 ЗК України на земельну ділянку, яку останній бажає отримати у власність, встановлено обмеження (прибережна захисна смуга вздовж річок). Це в свою чергу є підставою відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, адже відповідач не є розпорядником земель водного фонду. Заперечує відповідач й проти позовних вимог в частині зобов`язання його надати позивачеві дозвіл на розробку проекту землеустрою, вказуючи на дискреційність його повноважень у цій частині. До відзиву на позовну заяву відповідачем, на виконання ухвали від 14.09.2020 року, долучено належним чином засвідчені копії документів, що стали підставою для прийняття оскаржуваного наказу.

05.10.2020 року за вх. № 30198 позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якій останній підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Окремо вказав, що відзив від імені відповідача підписав Тиховський М.О., проте не надав жодного документу на підтвердження того, що він має право здійснювати «самопредставництво» відповідача або є адвокатом.

З цього приводу суд вказує таке.

Ч. 3 ст. 43 КАС України передбачено, що здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з ч. 3 ст. 55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.

Відповідно до пп. 19 п. 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", положення цього Кодексу застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV "Перехідні положення" Конституції України.

30.09.2016 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 року № 1401-VIII.

Від так пп. 11 п. 16-1 р. ХV "Перехідні положення" Конституції України передбачено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року.

Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року.

Отже, законодавець розмежував поняття "самопредставництво" та "представницво інтересів", які, відповідно, передбачають участь, зокрема, органу державної влади у судовій справі через свого керівника, іншу уповноважену особу відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту), тобто в порядку самопредставництва, або ж через представника.

Таким чином, самопредставництво органу державної влади в адміністративній справі може здійснюватись лише особами, коло яких визначено у ч. 3 ст. 55 КАС України.

Водночас в силу положень ст. 131-1, 131-2, абз. 2 пп. 11 п. 16-1 розділу ХV "Перехідні положення" Конституції України представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах з 01.01.2020 здійснюється виключно прокурорами або адвокатами.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у разі здійснення самопредставництва повноваження особи, яка від імені органу державної влади подає (підписує) заяву, клопотання, скаргу, мають бути підтверджені належними документами, наприклад статутом, положенням, трудовим договором (контрактом) або відомостями про займану посаду.

Аналогічна правова позиція наведена, зокрема, в ухвалі Верховного Суду від 20.01.2020 у справі № 480/1886/19.

Так, Тиховським М.О. до екземпляру відзиву, який наданий до суду, додано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формунь, з якого вбачається, що останній має право вчиняти юридичні дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори, згідно якого « Тиховський Микола Олегович (повноваження: вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори тощо (представництво в усіх судах України без окремого доручення з правами, що надані сторонам (учасникам) в т.ч., подання позовних заяв, клопотань, заяв, відзивів, посвідчення копій документів, крім відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди)». Таким чином, повноваження Тиховського М.О. підтверджені належним чином, а тому відсутні підстави для неврахування під час прийняття рішення у даній справі обґрунтувань та мотивів відповідача, викладених у відзив на позовну заяву.

10.10.2020 року представником позивача до суду надана заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Ч. 4 ст. 243 КАС України передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши усі обставини справи та надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

12.06.2020 року позивач звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки за цільовим призначенням - землі запасу, сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 1,30155 га за кадастровим номером № :01:002:0080 (загальна площа 2,6031 га) з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (за межами населеного пункту). До клопотання додано копію паспорта та ідентифікаційного номера, графічний матеріал на бажану земельну ділянку із позначенням місця її розташування.

Цього ж дня позивач звернувся до відповідача із запитом про доступ до публічної інформації, в якому просив надати інформацію про земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:008:

1.Повідомити цільове призначення вказаної земельної ділянки, її місцезнаходження, площу.

2.Чи використовується за цільовим призначенням? Чи використовується за договорами оренди? Якщо так, то надати копії відповідних договорів з додатками до них.

3.Повідомити, чи на вказану земельну ділянку видавалися дозволи? Якщо так, то надати відповідні копії наказів з додатками до них.

4.Чи затверджувалася документація із землеустрою та надавалися земельні ділянки у власність? Якщо так, то надати відповідні копії наказів із вищевказаних земельних ділянок з додатками до них.

5.Що стало підставою для формування вищевказаної земельної ділянки? Коли вона була сформована? Чи відкриті поземельні книги на вищевказану земельну ділянку? Надати витяг з поземельної книги.

6.Коли та чи передавалась земельна ділянка територіальній громаді, якщо так, то надати копію наказу, акти прийому-передачі.

За результатами розгляду запиту про доступ до публічної інформації, відповідач листом від 26.06.2020 року за вих. № ПІ-147/0-150/0/63-20 повідомив, що земельна ділянка за кадастровим номером № :01:002:0080 відноситься до земель запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам) Писарівської сільської ради Шаргородського району, загальною площею 2,6031 га. Ділянка зареєстрована на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель. Поземельна книга на вказану земельну ділянку відкрита. На вказану у запиті земельну ділянку, дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність - не виявлено. У комунальну власність територіальної громади земельна ділянка не передавалась.

14.07.2020 року позивач звернувся до відповідача із запитом про доступ до публічної інформації, в якому просив надати копію наказу, за результатами розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою.

Відповідач листом «Щодо розгляду звернення» від 22.07.2020 року за вих. № ПІ-194/0-204/0/63-20 повідомив позивача, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Згідно автоматизованої системи діловодства «ДОК ПРОФ» клопотання позивача надійшло на розгляд до відповідача 22.06.2020 року. Тож строк розгляду даного клопотання ще не закінчився.

26.07.2020 року позивач звернувся до відповідача із запитом про доступ до публічної інформації, в якому просив надати копію наказу, за результатами розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою.

Відповідач листом «Про розгляд звернення» від 03.08.2020 року за вих. № ПІ-206/0-233/0/63-20 повідомив позивача, що клопотання останнього про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки розглянуто у встановленому законодавством порядку. До вказаного листа додано наказ відповідача «Про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» № 2-12700/15-20-СГ від 03.08.2020 року, яким відмовлено у наданні такого дозволу у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, у зв`язку з тим, що відповідно до інформації відділу у Шаргородському районі Головного управління, на земельну ділянку зазначену на графічних матеріалах, встановлено обмеження (прибережна захисна смуга вздовж річок).

Не погоджуючись з цим, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Визначаючись стосовно позовних вимог, суд виходив з наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, ЗК України.

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів (п. б ч. 1 ст. 121 ЗК України).

Згідно абз. 1 ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Системний аналіз наведених норм доводить, що громадяни можуть набувати право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності виключно за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Для цього такі громадяни мають звернутись з відповідним клопотанням до уповноважених органів. До клопотання додають визначені документи. Суб`єкт владних повноважень, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до своїх повноважень, розглядає таке клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

При цьому, законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Даний перелік не передбачає виключень, розширеного тлумачення та є загальним для всіх. Відмова з інших, не передбачених у вказаному вище переліку, причин є незаконною.

Одночасно, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

У свою чергу, зміст ст. 118, 122 ЗК України свідчить про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до відповідача з клопотанням щодо надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою до якого додав графічний матеріал земельної ділянки із позначенням бажаного місця розташування. Відповідач відмовив позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, у зв`язку з тим, що відповідно до інформації відділу у Шаргородському районі Головного управління, на земельну ділянку зазначену на графічних матеріалах, встановлено обмеження (прибережна захисна смуга вздовж річок).

Надаючи правову оцінку оскаржуваному наказу, суд зазначає наступне.

Коло обставин, які входять у предмет доказування у цій справі визначається в першу чергу обставинами, що стали підставою для прийняття рішення (спірного наказу) та наведені безпосередньо у наказі. Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.12.2018 року у справі № 509/4156/1).

Так, правовий режим прибережних смуг визначається ст. 60-62 ЗК України та ст. 1, 88-90 Водного кодексу України (далі - ВК України).

Згідно з ст. 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Аналогічні норми містить ВК України.

Так, ст. 88 ВК України передбачає, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно з ч. 3 ст. 60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.

Ст. 88 ВК України також передбачає, що прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Порядок розроблення документації із землеустрою визначено Законом України «Про землеустрій».

Так, відповідно до ст. 25 вказаного Закону видами документації із землеустрою є, зокрема, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів.

При цьому згідно ч. 1 ст. 26 вказаного Закону замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі.

Таким чином, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим. При цьому, межі встановлених прибережних захисних смуг зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації.

Приймаючи оскаржуваний наказ, відповідач як на його підставу формально послався на те, що на земельну ділянку зазначену на графічних матеріалах, встановлено обмеження (прибережна захисна смуга вздовж річок). При цьому, жодних документів, які б визначали прибережну захисну смугу відповідач до суду не надав.

Оцінюючи спірний наказ, суд керується нормами ч. 2 ст. 2 КАС України, в силу якої, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони у тому числі на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Суд зазначає, що загальне формулювання "встановлено обмеження" повинно бути обґрунтовано у самому наказі вказівкою на конкретні невідповідності певним законам або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, тощо.

Наведений висновок узгоджується із встановленими законом вимогами щодо "обґрунтованості рішення", що полягають в дослідженні суб`єктом владних повноважень усіх обставин, що є істотними у процесі його прийняття, аналізі таких обставин та їх правової оцінки. Усі мотиви, якими керується суб`єкт у процесі оцінки та аналізу обставин, повинні бути чітко та повно відображені у рішенні. В такий спосіб зацікавленій особі створюються гарантії того, що навіть у випадку якщо рішення прийнято не на її користь, вона зможе оскаржити його, та обґрунтувати свою незгоду із одним чи декількома аргументами, які чітко зазначені в наказі.

Такий висновок узгоджується із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.comS.r.l. проти Молдови», заява № 21151/04, п. 72, від 08.04.2008 року, і «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, п. 51, від 15.09.2009 року).

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

Виходячи із обставин, встановлених у цій справі, відповідач не дотримався принципу належного урядування та вимог закону про повне обґрунтування власного рішення. Зокрема, оскаржуваний наказ обґрунтований лише із посиланням на формальні загальні формулювання "встановлено обмеження ...." та не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Такі недоліки у діяльності відповідача перешкоджають позивачу у реалізації його права на обґрунтування своєї незгоди із усіма аргументами відповідача та ефективне і швидке оскарження рішення.

Крім того за таких обставин, суд позбавлений можливості надати оцінку чи виконані всі умови, визначені нормами ЗК України для прийняття рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Суд також не приймає до уваги твердження відповідача, що запитувана земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги й з огляду на те, що згідно даних Публічної кадастрової карти земельна ділянка за кадастровим номером № :01:002:0080 є землями запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним наказу відповідача «Про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 03.08.2020 року № 2-12700/15-20-СГ.

Що стосується позовної вимоги про скасування наказу відповідача «Про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 03.08.2020 року № 2-12700/15-20-СГ, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Аналіз вищенаведеної норми свідчить про безпосередній взаємозв`язок визнання протиправним акту індивідуальної дії та його скасування у повному обсязі чи частково. Більш того, друга вимога є похідною та залежною від першої, адже внаслідок визнання акту індивідуальної дії протиправним, неминучим є його скасування в повному обсязі чи частково.

З огляду на те, що суд задовольнив позовну вимогу про визнання протиправним наказу відповідача «Про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 03.08.2020 року № 2-12700/15-20-СГ, відповідно позовна вимога про скасування вказаного наказу також підлягає задоволенню, як похідна.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати позивачеві дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки за цільовим призначенням землі запасу, сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 1,30155 га за кадастровим номером № :01:002:0080 (загальна площа 2,6031 га) з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (за межами населеного пункту), суд зазначає наступне.

Кожна особа, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч. 2 цієї ж статті захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Таким чином, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень вчинити на користь позивача певні дії, якщо для їх вчинення виконані всі умови, визначені законом, і вчинення таких дій не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Виходячи із обставин цієї справи суд встановив, що оскаржений позивачем наказ не містить повного аналізу обставин, з`ясування яких є необхідним і важливим при розгляді питання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою. Такі недоліки у діяльності відповідача, окрім того, що вказують на протиправність наказу, перешкоджають суду надати оцінку дотриманню усіх передбачених нормами ст. 118 ЗК України умов для прийняття рішення про надання позивачу бажаного для нього результату.

Від так, суд вбачає підстави для часткового задоволення позовної вимоги у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки за цільовим призначенням землі запасу, сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 1,30155 га за кадастровим номером № :01:002:0080 (загальна площа 2,6031 га) з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (за межами населеного пункту), з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Вирішуючи питання щодо зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд вважає за доцільне відмітити, що КАС України передбачає загальні і спеціальні способи судового контролю. Загальні способи контролю мають усі суди, незалежно від спеціалізації, і вони полягають у розгляді скарг на рішення, дії чи бездіяльність державних виконавців. Загальний судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому ст. 287 КАС України. Спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачені ст. 382 та 383 КАС України, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення; накладання штрафу за невиконання судового рішення; визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання такої постанови суду або на порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

В свою чергу, суд також вказує, що застосування заходів судового контролю є правом, а не обов`язком суду. Про доцільність застосування таких заходів суд вирішує в кожній конкретній ситуації окремо з огляду на характер спірних правовідносин, сторін, а також ймовірну можливість невиконання особою, не на користь якої ухвалено рішення, приписів суду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач жодним чином не обґрунтував необхідність застосування до відповідача такого заходу судового контролю як подання звіту. Разом з тим, у суду немає жодних доказів, що свідчили б про можливе ухилення відповідача від виконання рішення суду у даній справі.

За таких обставин, зважаючи на необґрунтованість та недоведеність вимоги про зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд прийшов до висновку про недоцільність застосування до відповідача такого заходу судового контролю за виконанням судового рішення у даній справі.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

З огляду на те, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 420 грн. 40 коп..

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача комісії за сплату судового збору, суд зазначає таке.

У ч. 1 ст. 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До останніх належать витрати на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи (ч. 3 цієї статті).

Вбачається, що комісія зі сплати судового збору не входить до переліку витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно, не може бути розподілена між сторонами.

Водночас позивачем у позовній заяві заявлено клопотання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 23 500 грн. 00 коп.

На підтвердження вказаних витрат позивач надав суду договір про надання правової допомоги № 11/2 від 05.06.2020 року із додатком, опис юридичних послуг від 03.09.2020 року, акт прийому-передачі юридичних послуг від 03.09.2020 року, належним чином засвідчену копію прибуткового касового ордеру від 03.09.2020 року на суму 18 500 грн. 00 коп., від 16.10.2020 року на 5000 грн та ордер серії ОД № 444259.

Відповідач з відзиві на позовну заяву заперечує щодо стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на те, що вони є завищеними, неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих послуг.

При вирішенні питання про розподіл витрат на правничу допомогу у цій справі, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Ч. 3 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Водночас згідно з ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, змістовний аналіз зазначених вище норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, відноситься до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду надаються договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших понесених стороною витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Такі документи повинні бути оформлені у визначеному законом порядку та відповідати критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим…Суд повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

З матеріалів справи вбачається, що стороною позивача надано докази, що підтверджують понесені витрати на правничу допомогу адвоката.

Однак, вказані витрати є неспівмірними та завищеними, зокрема, в частині послуг адвоката - зустріч та усна консультація без зазначення дати зустрічі та вирішених правових питань; складання та підготовку клопотання від 08.05.2020 року, запитів до відповідача від 10.02.2020 року, 13.05.2020 року, 09.06.2020 року. Представником не надано пояснень, яким чином вказані послуги стосуються данних спірних правовіоносин, оскільки позивач звернувся до відповідача із клопотанням 12.06.2020 року, а також сам договір про надання правової допомоги укладений позивачем лише 05.06.2020 рокую Написання позовної заяви, яка оцінена у 12 000 грн. 00 коп., написання клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного провадження, яке оцінене у 1 500 грн. 00 коп., написання та подача відповіді на вдізив, яка оцінена у 4 000 грн. 00 коп..

У цьому контексті суд вказує про безпідставність включення до витрат на правову допомогу заяви про стягнення судових витрат, яка оцінена в 1 000 грн. 00 коп., адже подання такої заяви не охоплюється предметом договору про надання правової допомоги від 05.06.2020 року, яким є надання адвокатом саме правової допомоги: представленя інтересів клієнта на території України з метою набуття прав на землю на підставі ст. 8, 14, 19, 68 та ч. 2 ст. 40 Конституції України, ст. 116, 118, 121, 122 ЗК України, ст. 25 ЗУ "Про землеустрій" та захист пов`язаних з цим прав та законних інтересів. Тобто, подання заяв, які стосуються вирішення питання щодо відшкодування судових витрат, не може вважатися таким, що пов`язане із представництвом інтересів позивача саме з приводу оскарження рішення відповідача про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, яке й було підставою звернення останнього до суду, а стосується питання розподілу судових витрат.

При цьому, суд також враховує, що відповідь на відзив, в більшій частині дублює зміст позовної заяви.

При вирішенні питання щодо суми стягнення коштів, суд враховує, що позовні вимоги задоволено частково, дана справа є справою незначної складності та типовою, щодо спірних правовідносин існує усталена судова практика, зважаючи на додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року по справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) де вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia), відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

За наведених обставин та враховуючи позицію відповідача про неспівмірність витрат на правничу допомогу наданим адвокатом послуг, суд при визначенні суми відшкодування приходить до висновку зменшити розмір заявлених сум витрат на професійну правничу допомогу та присудження позивачу витрат на професійну правничу допомогу частково, у сумі 8 000 грн. 00 коп.

Керуючись Конституцією України, Земельним кодексом України, Водним кодексом України та ст. 2, 6, 9, 73- 78, 90, 245, 246, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області «Про відмову надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» від 03.08.2020 року № 2-12700/15-20-СГ.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки за цільовим призначенням землі запасу, сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною площею 1,30155 га за кадастровим номером № :01:002:0080 (загальна площа 2,6031 га) з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 420 грн. 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції в сумі 8 000 грн. 00 коп..

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул. Келецька, б. 63, м. Вінниця, 21027)

Повний текст рішення складено та підписано суддею 10.11.2020 року.

Суддя Маслоід Олена Степанівна