Справа № 484/15/20
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 р.м.ОдесаСправа № 484/15/20
Головуючий в 1 інстанції: Маржина Т.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Єщенка О.В., Федусика А.Г.

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участі апелянта ОСОБА_1

представника апелянта Шалару О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 квітня 2020 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у м.Первомайську у справі за позовом ОСОБА_1 до Слобожанської митниці Держмитслужби про скасування постанови про порушення митних правил,

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2020 року позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача та просила скасувати постанову у справі про порушення митних правил №0598/80500/19 від 21.08.2019 року про притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за ч.3 ст. 481 МК України та закрити справу за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що постанова не відповідає законодавству та дійсності і відсутні достатні докази вчинення нею правопорушення. На підтвердження своєчасного факту вивезення за межі території України зазначеного автомобіля вона надала відповідачу докази, проте відповідач при винесені постанови не прийняв їх до уваги.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити. Доводами апеляційної скарги зазначено, що 23.06.2014 року автомобіль було вивезено позивачкою за межі території України через територію АРК, пункт пропуску Армянськ, про що є відмітка в закордоному паспорті до РосійськоїФедерації, де був реалізований, а саме продано автомобіль у м. Москва ТОВ «ЄвроДилер», відповідно агентському договору від 26.06.2014 р. Також, апелянт звертає увагу, що відповідачем пропущено строк притягнення її до відповідальності, чому суд першої інстанції не надав належної оцінки.

У відзиві на апеляційну скаргу Слобожанська митниця Держмитслужби зазначає, що позивачем громадянкою РФ ОСОБА_1 вчинено порушення митних правил, передбачене ч.3 ст. 481 МК України, тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

10.11.2020 року ОСОБА_1 надала суду докази, а саме ксерокопію паспорту P НОМЕР_1 громадянки Російської Федерації з відмітками про перетин кордону.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 20.06.2019 о 16 год. 41 хв. на митному посту «Бачівськ» Сумської митниці ДФС під час проведення митного контролю транспортного засобу марки «Рено», р.н. НОМЕР_2 та внесення інформації до центральної бази даних ЄАІС ДФС відбулось спрацювання орієнтування у відношенні гр. РФ ОСОБА_1 .

Гр. РФ ОСОБА_1 порушила зобов`язання про тимчасове ввезення транспортного засобу до одного року, а саме не вивезла за межі митної території України автомобіль марки «Ford Explorer»», р.н. НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , який згідно ЄАІС ДФС був ввезений нею в режимі «тимчасового ввезення» через Сумську митницю ДФС 26.04.2014р.

При перетині кордону гр. РФ ОСОБА_1 надала зобов`язання вивезти вищевказаний транспортний засіб за межі митної території України у строк, визначений ч.1 ст. 380 Митного кодексу України.

Дане зобов`язання громадянка РФ ОСОБА_1 порушила, оскільки фактично станом на 20.06.2019р. автомобіль марки «Ford Explorer»», р.н. НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 не було вивезено за межі митної території України, тим самим перевищивши термін тимчасового ввезення більше ніж на десять діб.

У наданих поясненнях гр. РФ ОСОБА_1 вказала, що вищевказаний автомобіль був вивезений нею за межі митної території України 23.06.2014р. через територію Автономної Республіки Крим до РФ, де вона продала його.

У подальшому від гр. РФ ОСОБА_1 до Сумської митниці ДФС надійшла заява (вх. Сумської митниці ДФС від 15.07.2019 № 652/ДЗН/18-70-20- 08), з копіями додатків: картонки обліку транспортного засобу, р.н. НОМЕР_3 , видана МВС РФ по м.Москва; Агентський договір, виданий у м. Москва (РФ) від 26.06.2014; Акт прийому - передачі автомобіля від 26.06.2014; доручення по м. Москва (РФ) від 26.06.2014.

Крім того, у своїй заяві від 10.07.2019 гр. РФ ОСОБА_1 повідомляє, що нею був вивезений автомобіль «Ford Explorer»», р.н. НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 за межі митної території України 23.06.2014р., а також, те, що у неї в паспорті наявна відмітка митниці РФ про перетин митного кордону.

Сумською митницею ДФС направлено запит до Митниці ДФС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі від 15.07.2019 № 4958/7/18-70-20-73 щодо наявності в базах даних інформації про факт перетину митного кордону України до Автономної Республіки Крим автомобіля «Ford Explorer»», р.н. НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 .

У наданій відповіді Митниці ДФС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі від 18.07.2019 № 4723/21-70-20 вказано, що згідно наявних обліків, факт перетину митного кордону України автомобіля «Ford Explorer»», р.н. НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 через пункти пропуску в зоні діяльності Митниці ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі не зафіксовано.

Відмовляючи в задоволенні позову суд зазначив, що вивезення громадянами з іншої території України на територію вільної економічної зони «Крим» транспортних засобів особистого користування, що були поміщені в режими тимчасового ввезення або транзиту, не є завершенням цих режимів і не може вважатись виконанням громадянами наданих зобов`язань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно статті 103 Митного кодексу України, тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь-яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання.

Відповідно до ст. 108 Митного кодексу України строк тимчасового ввезення товарів встановлюється митним органом у кожному конкретному випадку, але не повинен перевищувати трьох років з дати поміщення товарів у митний режим тимчасового ввезення. Строк тимчасового ввезення транспортних засобів комерційного призначення встановлюється митним органом з урахуванням того, що ці транспортні засоби повинні бути реекспортовані відразу ж після закінчення транспортних операцій, для яких вони були ввезені. З урахуванням мети ввезення товарів та інших обставин попередньо встановлений строк тимчасового ввезення товарів за письмовою заявою власника цих товарів або уповноваженої ним особи може бути продовжений відповідним митним органом. У разі відмови у продовженні строку тимчасового ввезення митний орган зобов`язаний невідкладно письмово або в електронній формі повідомити особі, яка звернулася із заявою про його продовження, про причини та підстави такої відмови.

Також, згідно до ч.1 ст. 112 Митного кодексу України, митний режим тимчасового ввезення завершується шляхом реекспорту товарів, транспортних засобів комерційного призначення, поміщених у цей митний режим, або шляхом поміщення їх в інший митний режим, що допускається цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 522 МК України встановлено, що справи про порушення митних правил за ч.3 ст. 481 МК України розглядаються митними органами.

Якщо справи про порушення митних правил відповідно до статті 522 МК України розглядаються митними органами, адміністративне стягнення за порушення митних правил може бути накладено не пізніше, ніж через шість місяців з дня вчинення правопорушення.

Згідно статті 495 МК України доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються протоколом про порушення митних правил, протоколами процесуальних дій, додатками до зазначених протоколів; поясненнями свідків; поясненнями особи, яка притягується до відповідальності; висновком експерта; іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією, у тому числі тими, що перебувають в електронному вигляді, а також товарами - безпосередніми предметами порушення митних правил, товарами із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю, транспортними засобами, що використовувалися для переміщення безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України. Посадова особа митного органу, яка здійснює провадження у справі про порушення митних правил, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Положеннями ст. 486 МК України визначено, що завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

У відповідності до ст. 489 МК України посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Колегією суддів встановлено, що постановою Сумської митниці Державної фіскальної служби № 0598/80500/19 від 21.08.2019 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.3 ст. 481 Митного кодексу України та накладено стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в сумі 17 000 грн.

Частиною третьою 3 ст. 481 МК України перевищення строку тимчасового ввезення товарів, у тому числі транспортних засобів особистого користування, та транспортних засобів комерційного призначення на митну територію України або строку тимчасового вивезення товарів, крім транспортних засобів особистого користування, за межі митної території України більше ніж на десять діб, але не більше ніж на двадцять діб.

Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що 23.06.2014 року автомобіль було вивезено позивачкою за межі території України через територію АРК, пункт пропуску Армянськ, про що є відмітка в закордоному паспорті до РосійськоїФедерації, де був реалізований, а саме продано автомобіль у м. Москва ТОВ «ЄвроДилер», відповідно агентському договору від 26.06.2014 р.

Проте, колегія суддів вважає з цього приводу зазначити наступне.

Відповідно до листа Державної фіскальної служби України № 23526/7/99- 99-18-01-03-17 від 22.07.2019 встановлено, що питання, пов`язані з переміщенням громадянами товарів через адміністративний кордон між Херсонською областю і тимчасово окупованою територією АРК, регулюється Кодексом, Законом України від 15.04.2014№1207-УІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Законом України від 12.08.2014 № 1636-УІІ «Про створення вільної економічної зони «Крим» та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» та іншими нормативно - правовими актами, виданими на основі та на виконання цих законодавчих актів.

Згідно ч.1 ст. 195 Митного кодексу України переміщення товарів через митний кордон України здійснюється у пунктах пропуску через державний кордон України, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до міжнародних договорів України, укладених в установленому законом порядку.

Згідно п. 6.3 Закону України від 12.08.2014 № 1636-УІІ «Про створення вільної економічної зони «Крим» та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України» митні формальності, пов`язані з переміщенням товарів, транспортних засобів комерційного призначення та громадян через адміністративний кордон ВЕЗ "Крим", здійснюються у зонах митного контролю, розташованих у місцях, визначених у статті 329 Митного кодексу України, як при переміщенні через митну територію України.

Відповідно до п.7.1 статті 7 і п.12.4 ст.12 Закону на фізичних осіб, які перетинають адміністративний кордон вільної економічної зони «Крим», поширюється дія розділу XII Митного кодексу України. Митні формальності, пов`язані з поставками товарів, переміщенням транспортних засобів комерційного призначення та фізичних осіб через адміністративний кордон ВЕЗ «Крим», здійснюється у відповідних контрольних пунктах в`їзду - виїзду.

Контрольні пункти не призначені для перетинання державного кордону (пункт 4 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого ПКМУ від 04.06.2015 № 367).

Таким чином, судова колегія зазначає, що враховуючи вищевикладене, вивезення громадянами з території України на територію вільної економічної зони «Крим» транспортних засобів особистого користування, що були поміщені в режими тимчасового ввезення або транзиту, не є завершенням цих режимів і не може вважатись виконанням громадянами наданих зобов`язань.

Вчинення порушень митних правил, передбачених статтями 470, 471,481 та 485 Митного кодексу країни, особою, відповідальною за дотриманням строків та умов митних режимів тимчасово ввезення або транзиту, під час переміщення транспортних засобів особистого користування через адміністративний кордон між Херсонською областю і тимчасово окупованою АРК, тягне за собою адміністративну відповідальність, передбачену цими статтями.

Апелянт в апеляційній скарзі звертає увагу, що відповідачем пропущено строк притягнення її до відповідальності, однак суд першої інстанції не надав цьому належної оцінки.

Колегія суддів не приймає такі доводи до уваги, оскільки зазначене не було предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне щодо цього питання зазначити наступне.

Аналіз частини першої ст. 467 Митного кодексу України, вбачається, що перелік триваючих правопорушень не є вичерпним.

Митний кодекс України не містить визначення поняття триваючого правопорушення. Проте, в теорії адміністративного права триваючими визначаються правопорушення, що пов`язані з тривалим, безперервним невиконанням обов`язків, передбачених правовою нормою, припиняються або виконанням регламентованих обов`язків, або притягненням винної у невиконанні особи до відповідальності. Дуже часто ці правопорушення є наслідками протиправної бездіяльності.

Тобто триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують Закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно скоює правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків.

Таким чином колегія суддів відзначає, що триваючими визначаються правопорушення, які почались з певної протиправної дії або бездіяльності та проявляється в подальшому безперервно шляхом невиконання обов`язку. Початковим моментом такого діяння може бути активна дія або бездіяльність, коли винний або не виконує конкретний покладений на нього обов`язок, або виконує його не повністю чи неналежним чином.

Діяння (бездіяльність) позивача щодо не вивезення транспортного засобу, що перебуває під митним контролем, за межі території України, характеризуються тривалим невиконанням встановленого Митним Кодексом України обов`язку. Вчиняючи такі діяння, позивач перебував у стані безперервного порушення закону, тому відповідне порушення не може вважатись таким, що носить разовий характер.

Використання транспортного засобу, що перебуває в режимі транзиту, та щодо якого існує обов`язок вивезення за межі митної території, протягом 10-денного строку, є триваючим правопорушенням, оскільки в даному випадку особа перебуває в безперервному стані протиправної бездіяльності через невиконання свого обов`язку, а відтак, приймаючи оскаржувану постанову, адміністративне стягнення за порушення митних правил накладене відповідачем в межах строку, передбаченого ст. 467 Митного кодексу України, а саме не пізніше, ніж через шість місяців з дня виявлення правопорушення.

Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що відповідачем пропущено строк притягнення позивача до відповідальності, оскільки зазначене правопорушення є триваючим та відповідачем в межах строку, передбаченого ст. 467 Митного кодексу України, а саме не пізніше, ніж через шість місяців з дня виявлення правопорушення, складено постанову відносно позивачки за порушення митних правил.

З огляду на викладене, громадянка РФ ОСОБА_2 вчинила порушення митних правил, передбачене ч. 3 ст. 481 Митного кодексу України, тобто перевищила строк тимчасового ввезення на митну територію України транспортного засобу більше ніж на десять діб, а тому судом першої інстанції вірно відмовлено в задоволенні позову.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на ту обставину, що Закон України «Про створення вільної економічної зони «Крим» набрав чинності після вивезення нею автомобіля до Російської Федерації, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до розпорядження КМУ від 30.04.2014 року «Про тимчасове закриття пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю» пункти пропуску та пункти контролю, які розташовані в АРК були тимчасово закриті та до сьогоднішнього дня робота їх не відновлена.

Разом з тим, ОСОБА_1 на підтвердження своєї позиції про те, що автомобіль був вивезений за межі території України вказала, що вищевказаний автомобіль був вивезений нею 23.06.2014р. через територію Автономної Республіки Крим до РФ, де вона продала його.

Апелянт надала заяву до Сумської митниці ДФС від 15.07.2019р. вх.№652/ДЗН/18-70-20-08), з копіями додатків: картонки обліку транспортного засобу, р.н. НОМЕР_3 , видана МВС РФ по м.Москва; Агентський договір, виданий у м. Москва (РФ) від 26.06.2014; Акт прийому - передачі автомобіля від 26.06.2014; доручення по м. Москва (РФ) від 26.06.2014.

ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду справи повідомляє, що нею був вивезений автомобіль «Ford Explorer»», р.н. НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 за межі митної території України 23.06.2014р., а також, те, що у неї в паспорті наявна відмітка митниці РФ про перетин митного кордону.

Разом з тим, ОСОБА_1 надала ксерокопію паспорту P НОМЕР_1 громадянки Російської Федерації з відмітками про перетин кордону.

Проте, колегія суддів не приймає такі докази апелянта з огляду на наступне.

Частиною 8 ст.94 КАС України зазначено, що іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, визначених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (укр/рос), статус Конвенції див. ( 998_197 ) ( Про приєднання до Конвенції див. Закон N2933-III ( 2933-14 ) від 10.01.2002, ВВР, 2002, N 23, ст.153 ) Дата підписання: 05.10.1961. Дата набуття чинності: 22.12.2003, передбачає, що Держави, які підписали цю Конвенцію, бажаючи скасувати вимогу дипломатичної або консульської легалізації іноземних офіційних документів, вирішили укласти з цією метою Конвенцію та домовилися про нижченаведені положення.

Згідно ст..1 Конвенції, ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.

Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються:

a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

Однак ця Конвенція не поширюється: a) на документи, складені дипломатичними або консульськими агентами; b) на адміністративні документи, що мають пряме відношення до комерційних або митних операцій.

З огляду на викладене, колегія суддів не приймає надані ОСОБА_1 докази, оскільки останні не є доказами у відповідності до ч.8 ст.94 КАС України.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: А.Г. Федусик