Справа № 460/4174/19
Суддя: Д.П. Зозуля
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2020 року м. Рівне №460/4174/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зозулі Д.П., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВійськової частини НОМЕР_1
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, стягнення заборгованості, -
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що при її звільненні з військової служби всупереч положенням чинного законодавства з нею не був проведений остаточний розрахунок. Зокрема, на дату виключення її зі списків особового складу військової частини відповідачем не було проведено виплату грошової компенсації за невикористане речове майно, сум індексації грошового забезпечення за період з 14.09.2016 по 31.05.2018, грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за період 2017-2019 років, а також матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік. Вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки за час проходження служби набула право на зазначені виплати. Також наголосила, що за не проведення своєчасного і остаточного розрахунку при її звільненні роботодавець несе відповідальність у виді стягнення з нього суми середнього грошового забезпечення військовослужбовця за кожен весь час прострочки. Тому вважає, що внаслідок невиплати належних їй сум під час звільнення відповідач заборгував їй грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок за період з 15.07.2019 по день ухвалення судового рішення (з урахуванням збільшення позовних вимог) у сумі 153769. 03 грн з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб. З наведеного просила позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на позовну заяву у якому вказав, що компенсація за невикористане речове майно не відноситься до складу грошового забезпечення, а тому її виплата пізніше дати звільнення є правомірною. Зауважив, що індексація за період з 14.09.2016 по 31.05.2018 позивачу не нараховувалась і не виплачувалась, оскільки для цього не було підстав і фінансування. Також повідомив, що компенсація за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за період 2017-2019 років не надавалась, оскільки військовослужбовець не зверталась з приводу її отримання. Водночас пояснив, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік позивачу не нараховувалась, тому що комісія, яка спеціально створена командиром частини для вирішення таких питань, рішення про надання їй такої допомоги не приймала. Крім цього наголосив, що норми статей 116,117 КЗпП не розповсюджуються на трудові відносини військовослужбовців, а тому немає причин для стягнення з роботодавця грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок (з урахуванням збільшення позовних вимог) при звільненні позивача. З тих підстав просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач подав відповідь на відзив. Загалом доводи наведені у цьому документі за своїм змістом зводяться до аргументів вже викладених у позовній заяві.

Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.

Ухвалою суду від 21.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті на 27.01.2020.

Ухвалою суду від 27.01.2020 відкладено розгляд справи до 19.02.2020 у зв`язку з неприбуттям представника позивача з поважних причин.

Ухвалою суду від 27.01.2020 відкладено розгляд справи до 11.03.2020 для витребування додаткових доказів.

Ухвалою суду від 18.03.2020 відкладено розгляд справи до 06.04.2020 у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю головуючого судді Зозулі Д.П. в період з 10 березня 2020 року по 17 березня 2020 року.

Ухвалою суду від 06.04.2020 відкладено розгляд справи до 13.05.2020 у зв`язку із впровадженням обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою суду від 13.05.2020 відкладено розгляд справи до 15.06.2020 у зв`язку із впровадженням обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою суду від 15.06.2020 відкладено розгляд справи до 13.07.2020 у зв`язку із впровадженням обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою суду від 13.07.2020 відкладено розгляд справи до 14.09.2020 у зв`язку із впровадженням обмежувальних протиепідемічних заходів.

Ухвалою суду від 14.09.2020 відкладено розгляд справи до 05.10.2020 у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відрядженні.

Ухвалою суду від 06.10.2020, у зв`язку з перебуванням головуючого судді у щорічній відпустці, відкладено розгляд справи до 21.10.2020.

В судове засідання призначене на 21.10.2020 учасники справи, яких належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, не прибули.

21.10.2020 на адресу суду надійшло клопотання від позивача про розгляд справи без її участі та участі її представника.

Оскільки немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, а також враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта., то суд вирішив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 (далі- ВЧ НОМЕР_1 ) на посаді радіотелеграфіста взводу управління реактивного артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, маючи військове звання старший солдат, що не заперечується сторонами.

12.07.2019 командир 14 окремої механізованої бригади полковник ОСОБА_2 видав наказ №152-РС, яким звільнив позивача з військової служби в запас у зв`язку з закінченням строку контракту з 15.07.2019 (а.с 43).

Надалі наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 15 липня 2019 року № 149 відповідно до пункту 2 підпункту "а" частини 5 статей 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" старшого солдата ОСОБА_1 з 15.07.2020 виключено із списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення і направити для зарахування на військовий облік до Сарненського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Рівненської області (а.с 44-45).

Одночасно з виключенням зі списків особового складу військової частини НОМЕР_2 зі старшим солдатом ОСОБА_1 наказано провести остаточний розрахунок, що включає премію, надбавку за особливості проходження служби, грошову допомогу на оздоровлення, грошову компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку за 2019 рік, а також виплату грошової компенсації за невикористане речове майно у розмірі 6979,53 грн (а.с 16)

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 виданого 11 квітня 2017 року ОСОБА_3 та посвідченням серії НОМЕР_4 виданого 09.01.2019 ОСОБА_1 (у зв`язку зі зміною позивачем прізвища) (а.с 14).

Відповідно до довідки виданої військовою частиною НОМЕР_1 від 21.01.2020 №316 позивач проходила військову службу у період з 14.09.2016 по 15.07.2019. Разом з тим, додаткова відпустка, як учаснику бойових дій за 2017,2018,2019 роки їй не надавалась, грошова компенсація за невикористані дні не виплачувалась (а.с. 53).

Індексація грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_1 за період з 14.09.2016 по 31.05.2018 не проводилась і не виплачувалась позивачу, що не заперечується сторонами.

Відповідно до інформації, яка долучена представником відповідача до матеріалів справи граничний обсяг видатків ВЧ НОМЕР_1 на 2019 для виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань складав 5983560 грн (а.с. 108-111).

11.02.2019 командир військової частини НОМЕР_1 видав наказ №186, яким створив комісію по перевірці законності підстав та встановлення черговості виплати матеріальної допомоги особовому складу частини і визначив її персональний склад (а.с 114-115).

16.04.2019 позивач звернувся з рапортом до командира дивізіону про виплату їй матеріальної допомоги за 2019 рік у зв`язку з хворобою її матері (а.с 17). Цей рапорт погоджено у цю ж дату вищим командуванням позивача, наявні позначки «Погоджено» і «В наказ». Однак відповідний наказ не видався у зв`язку з чим така допомога ОСОБА_1 не виплачувалась.

Відповідно до протоколів засідань комісії ВЧ НОМЕР_1 №1 від 13.05.2019 і №2 від 12.07.2019 питання щодо виплати матеріальної допомоги позивачу не розглядалось і жодного рішення не приймалось (а.с. 14-19).

07.10.2019 ОСОБА_1 звернулась з заявою до відповідача з проханням виплатити їй компенсацію за невикористане речове майно, сум індексації грошового забезпечення за період з 14.09.2016 по 31.05.2018, грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за період 2017-2019 років, а також матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.

22 січня 2020 року військовою частиною НОМЕР_1 видано позивачу довідку про вартість речового майна, що належить йому до видачі та відповідно до якої сума невиплаченої позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини складає 6979,53 гривень, яка виплачена їй 12.12.2019 (а.с 49).

Інші виплати, які просила позивач у своїй заяві від 07.10.2020 ВЧ НОМЕР_2 на дату ухвалення рішення не проведені.

Згідно з довідкою виданою відповідачем від 05.03.2020 №509 розмір середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 складав 342,47 грн (а.с 133).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати їй у день звільнення грошової компенсації за невикористане речове майно, сум індексації грошового забезпечення за період з 14.09.2016 по 31.05.2018, грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за період 2017-2019 років, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік протиправною, а також заради стягнення з відповідача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до статті 1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Щодо визнання бездіяльності ВЧ НОМЕР_2 по невиплаті позивачу грошової компенсації за невикористане речове майно з 15.07.2020 (дата звільнення) по 12.12.2020 (дата фактичної виплати), а також її стягнення суд вказує таке.

Статтею 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються зокрема, Міністерством оборони України, а порядок грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 2, 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №178 (далі - Порядок №178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

За пунктом 4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Згідно з пунктом 7 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини (абзац 3 пункту 242 Положення).

З аналізу наведених норм матеріального права та встановлених обставин справи слідує, що позивач, під час проходження військової служби, обтяжений власними витратами на придбання речового майна, мав правомірні очікування на отримання його грошової компенсації, оскільки і приписами Закону №2011-XII, і Порядку №178, гарантоване як право на отримання вказаного речового майна, так і право на одержання грошової компенсації за нього.

Судом з`ясовано, що станом на дату виключення позивача зі списків особового складу відповідач не виплатив грошову компенсацію за неотримане речове майно.

Так, 22 січня 2020 року військовою частиною НОМЕР_1 видано позивачу довідку про вартість речового майна, що належить йому до видачі та відповідно до якої сума невиплаченої позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини складає 6979,53 гривень, яка виплачена їй 12.12.2019.

З наведеного, відповідач не виконав свого обов`язку щодо виплати належної ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно у період з 15.07.2019 (дата звільнення позивача) по 12.12.2019, чим допустив протиправну бездіяльність.

Однак суд дійшов висновку, що позовна вимога про її стягнення з відповідача не підлягає до задоволення, оскільки на дату ухвалення судового рішення грошова компенсація за неотримане речове майно була виплачена на користь позивача у повному обсязі.

Стосовно нарахування і виплати позивачу сум індексації грошового забезпечення за період з 14.09.2016 по 31.05.2018 суд зауважує наступне.

Частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-XII обумовлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року № 1282-XII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1282-XII).

Визначення індексації грошових доходів населення міститься у статті 1 Закону № 1282-XII та означає встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до положень частини першої статті 1 закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена у статті 2 Закону № 108/95-ВР.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Статтею 33 Закону № 108/95-ВР визначено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

За змістом частини другої статті 2 Закону України "Про оплату праці" до структури заробітної плати входить додаткова заробітна плата, яка включає, в тому числі, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством.

З метою реалізації Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 06 лютого 2003 року № 491-IV Кабінет Міністрів України постановою від 17 липня 2003 року № 1078 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

За змістом пункту 5 Порядку №1078 передбачено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру. До чергового підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, до визначеної суми індексації додається сума індексації, яка складається внаслідок перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, зазначеного у пункті 11 цього Порядку. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

З аналізу наведених правових норм слідує, що проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Враховуючи, що індексації підлягають всі грошові доходи населення, які не мають разового характеру, суд дійшов висновку, що механізм індексації має універсальний характер.

Своєю чергою, правове регулювання виплати індексації визначає умови (коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації), з настанням яких виникає право на щомісячне отримання суми індексації у структурі заробітної плати (грошового забезпечення) до настання обставин (підвищення тарифних ставок, окладів), за яких виплата розрахованої суми індексації припиняється до повторного настання обставин, які обумовлюють повторне виникнення права на отримання індексації.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року та від 29 квітня 2020 року у справах № 638/9697/17 та № 240/10130/19 відповідно.

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (частина друга статті 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення").

За таких обставин та правового врегулювання суд дійшов висновку, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Стосовно права позивача на отримання індексації за період з 1 березня до 1 квітня 2018 року, суд наголошує таке.

Кабінет Міністрів України 30 серпня 2017 року прийняв постанову №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Цією постановою, яка набрала чинності 1 березня 2018 року, затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1, а також схему тарифних розрядів за основними типовими посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил (додаток 2).

Відповідач вказує, що у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України вказаної постанови відбулося підвищення посадового окладу позивача.

Пункт 5 Порядку №1078 передбачає, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Водночас вказаною нормою врегульовано, що сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.

З викладеного вбачається, що місяць підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру є базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 5 лютого 2020 року у справі №825/565/17 і від 23 жовтня 2019 року у справі №825/1832/17.

Також з аналізу положень пункту 5 Порядку №1078 випливає, що від розміру підвищення оплати праці у місяці, в якому воно відбулося, залежить можливість виплати особі індексації та порядок розрахунку її суми.

Разом з тим, слід зауважити, що позивач просить зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити йому індексацію грошового забезпечення за вказаний вище період, водночас не визначаючи конкретної суми, яка належить до стягнення.

Тому відповідач має самостійно визначити належну позивачеві суму індексації за такий період у тому числі з урахуванням вимог пункту 5 Порядку №1078.

Водночас непереконливими є доводи відповідача, що позивачу не виплачувалась індексація за вказаний вище період у зв`язку з відсутністю фінансування з огляду на таке.

Суд підкреслює, що відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (пункт 23 Рішення).

Крім того, Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5- рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Таким чином, відсутність на рахунках відповідача коштів для виплати індексації грошового забезпечення не є саме по собі належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат та не позбавляють його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 14.09.2016 по 31.05.2018.

З наведеного суд визнає означену бездіяльність ВЧ НОМЕР_2 протиправною і з метою належного захисту прав позивача зобов`язує відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за вказаний вище період.

Стосовно визнання протиправної бездіяльності щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за період 2017-2019 років суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 5 листопада 1996 року №504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Приписами статті 16-2 Закону України «Про відпустки» визначено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з частиною восьмою статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 цієї ж статті в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

За пунктом 19 статті 10-1 вказаного Закону надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Водночас визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-XII і «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року №1932-XII.

За визначенням, що міститься у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону «Про оборону України» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, у статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З аналізу чинного законодавства випливає, що військовослужбовцям припинено надання додаткової відпустки як учасникам бойових дій у зв`язку з дією в Україні особливого періоду. Разом з тим, слід зауважити, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №620/4218/18, як зразкової.

Так, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів:

1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін;

2) грошова компенсація відпустки особі.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній справі дійшла висновку, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Водночас обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України «Про відпустки».

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 7 червня 2018 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року №745/32197, у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» і пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 виданого 11 квітня 2017 року ОСОБА_3 та посвідченням серії НОМЕР_4 виданого 09.01.2019 ОСОБА_1 (у зв`язку зі зміною позивачем прізвища).

Відповідно до довідки виданої військовою частиною НОМЕР_1 від 21.01.2020 №316 позивач проходила військову службу у період з 14.09.2016 по 15.07.2019. Разом з тим, додаткова відпустка, як учаснику бойових дій за 2017,2018,2019 роки їй не надавалась, грошова компенсація за невикористані дні, зокрема, у дату звільнення не виплачувалась.

З наведеного суд погоджується з доводами позивача про те, що при звільненні з військової служби ОСОБА_1 мала право на отримання грошової компенсації за невикористану нею у 2017-2019 роках додаткову відпустку як учасник бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому бездіяльність роботодавця щодо її невиплати є протиправною.

Щодо визнання бездіяльності стосовно невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік протиправною і зобов`язання вчинити такі дії суд зазначає таке.

Відповідно до пунктів 33.1-33.3 розділу XXXIII Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 7 червня 2018 року №260 (далі - Порядок №260) особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Під час виплати зазначеної допомоги військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, та тим, які на день підписання наказу про надання цієї допомоги звільнені від посад, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються оклад за військовим званням, посадовий оклад та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які отримували військовослужбовці за останніми штатними посадами, що ними займалися.

З аналізу наведених норм права вбачається, що для отримання матеріальної допомоги необхідно дотримання двох умов: звернутися з заявою до вищого командування про її виплату і прийняття ним рішення про задоволення такої заяви (видача наказу). При цьому така допомога не є обов`язковою і її виплата здійснюється за наявності коштів. У свою чергу командування розглядає звернення військовослужбовця і у випадку його погодження, а також наявності фінансування видає наказ про її виплату.

Судом з`ясовано, що 16.04.2019 позивач звернувся з рапортом до командира дивізіону про виплату їй матеріальної допомоги за 2019 рік у зв`язку з хворобою її матері. Цей рапорт погоджено у цю ж дату вищим командуванням позивача, що підтверджується позначками «Погоджено» і «В наказ». Існування такого рапорту і відповідних написів відповідачем не заперечується. Тобто керівництвом було ухвалено рішення про виплату позивачу вказаної допомоги, проте, з невідомих причин воно не було оформлено наказом, як це передбачає Порядок №260, внаслідок чого не проведено її фактичну виплату.

Водночас відповідно до інформації, яка долучена представником відповідача до матеріалів справи граничний обсяг видатків ВЧ НОМЕР_1 на 2019 для виплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань складав 5983560 грн, тобто фінансування на такі цілі було передбачено у кошторисі.

Разом з тим, суд вважає непереконливими посилання відповідача на те, що у військовій частині наказом командира утворена спеціальна комісія, яка вирішує питання щодо надання допомоги і комісією протягом 2019 року не приймалось рішення про її виплату позивачу, оскільки створення таких комісій не передбачено чинним законодавством.

З наведеного суд вважає, що бездіяльність відповідача щодо не видання наказу про виплату позивачу означеної допомоги і, як наслідок невиплату її військовослужбовцю є протиправною.

Отже, позовну вимогу про зобов`язання нарахувати і виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік слід задовольнити.

Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд зазначає таке.

Суд встановив, що відповідачем при звільненні не сплачено позивачу всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було проведено індексації грошового забезпечення, що отримував позивач, а також грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за період 2017-2019 років і матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань за 2019 рік, а також грошової компенсації за невикористане речове майно.

Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що полягає у не проведенні 15.07.2020 остаточного розрахунку при звільненні позивача з військової служби у запас Збройних Сил України.

Посилання відповідача у відзиві та представника відповідача у судовому засіданні на непоширення на спірні правовідносини положень Кодексу законів про працю України суд оцінює критично з огляду на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні військовослужбовців з лав Збройних Сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі до спірних правовідносин підлягають застосуванню ст..ст.116, 117 Кодексу законів про працю України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 21-352а13), постановах Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 803/1105/16 (провадження № К/9901/11863/18), від 30.01.2019 року у справі №807/3664/14, від 16.01.2019 року у справі №802/1052/17-а.

Разом з тим, суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України, які передбачають обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні навіть ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

Відтак, суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15.07.2019 по день ухвалення судового рішення є передчасною і не підлягає до задоволення.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом, зокрема, у справах №802/28/16-а (постанова від 20 червня 2018 року) та №823/761/17 (постанова від 25 липня 2019 року), № 440/2896/19 (постанова від 25 червня 2020 року).

За приписами частини першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході судового розгляду адміністративної справи відповідач не виконав процесуального обов`язку доказування та не підтвердив правомірності своїх дій, натомість позивачем частково доведено ті обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а тому позов належить задовольнити частково.

Відповідно до статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :
Адміністративний позов ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_5 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, стягнення заборгованості задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 станом на дату її виключення із списків особового складу частини -15.07.2019 грошової компенсації за невикористане речове майно в сумі 6979, 53 грн, не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 14.09.2016 по 31.05.2018, не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за період 2017-2019 років, не нарахування та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію її грошового забезпечення за період проходження служби з 14.09.2016 по 31.05.2018.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану додаткову оплачувану відпустку, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.

У задоволенні позовних вимог щодо: стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористане речове майно в сумі 6979,53 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб та стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 15.07.2019 по день ухвалення судового рішення у сумі 153769, 03 грн. з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

У разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 11 листопада 2020 року.

Суддя Д.П. Зозуля