Справа № 140/13532/20
Суддя: Смокович Віра Іванівна
Дата ухвалення: 2020-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року ЛуцькСправа № 140/13532/20

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Смокович В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Литвиненко І.П.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника Головного управління Національної поліції у Волинській області - Добродій А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 , позивач) звернувся із позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУ Національної поліції у Волинській області, відповідач, суб`єкт владних повноважень) про визнання протиправним та скасування наказу від 19 серпня 2020 року №254 о/с про звільнення позивача зі служби в поліції та зобов`язання поновити на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції №1 Старовижівського відділення поліції Ратнівського відділу поліції ГУ Національної поліції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у березні 2020 року ОСОБА_1 подав рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, в якому не була зазначена дата з якої останній просив звільнити його зі служби та дата написання рапорту. Причиною для подання вказаного рапорту була необхідність по догляду за дітьми, так як дружина перебувала в лікарні з мамою, якій зробили складну операцію та відмова відповідача надати йому відпустку за 2020 рік. Вказує, що 02 квітня 2020 року відпустка терміном 15 календарних днів була надана, у зв`язку із чим підстави звільнятися зі служби відпали та він має бажання продовжувати службу в поліції.

Однак, наказом ГУ Національної поліції у Волинській області від 19 серпня 2020 року №254 о/с «По особовому складу» капітана поліції ОСОБА_1 , інспектора сектору реагування патрульної поліції №1 Старовижівського відділення поліції Ратнівського відділу поліції ГУ Національної поліції звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

На наступний день, 20 серпня 2020 року в управлінні кадрового забезпечення позивача повідомили, що він із 19 серпня 2020 року звільнений зі служби за власним бажанням і намагались вручити трудову книжку, військовий квиток та обхідний лист, на що ОСОБА_1 повідомив про своє бажання продовжувати службу в поліції, у зв`язку із чим вказані документи отримувати відмовився.

Звертає увагу, що інших рапортів про звільнення зі служби в поліції, окрім як в березні 2020 року, він не писав, а від дня написання такого рапорту до видачі наказу про звільнення пройшло майже п`ять місяців.

Вважає, що оскаржуваним наказом було порушено його право на професійну діяльність, з огляду на що просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

У заяві про збільшення позовних вимог від 09 жовтня 2020 року, яку подано до суду 12 жовтня 2020 року до початку першого судового засідання, позивачем додатково заявлено вимогу про стягнення із ГУ Національної поліції у Волинській області середнього розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу (арк. спр. 33-34).

У відзиві на позовну заяву від 05 жовтня 2020 року №463/26/01-2020 представник відповідача заявлених позовних вимог не визнала мотивуючи тим, що 07 листопада 2015 року ОСОБА_1 був прийнятий на службу в Національну поліцію України та ним прийнята Присяга працівника Національної поліції. Наказом ГУ Національної поліції у Волинській області від 14 червня 2016 року №159 о/с позивач був призначений на посаду інспектора сектору реагування патрульної поліції №1 Старовижівського відділення поліції Ратнівського відділу поліції ГУ Національної поліції у Волинській області.

На підставі рапорту ОСОБА_1 від 19 серпня 2020 року за №4126/17/01-2020 про звільнення, начальником Старовижівського відділення поліції, підготовлено подання від 19 серпня 2020 року №4130/67/01-2020 про звільнення позивача зі служби в поліції згідно пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Наказом ГУ Національної поліції у Волинській області від 19 серпня 2020 №254 о/с, капітана поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), з 19 серпня 2020 року.

В день прийняття вказаного наказу позивача було повідомлено про його звільнення зі служби в поліції, однак останній відмовився від ознайомлення з наказом, про що складено акт від 19 серпня 2020 року.

Звертає увагу, що позивач подав рапорт про звільнення 19 серпня 2020 року та начальником ГУ Національної поліції у Волинській області погоджена вказана дата, тобто сторони домовились про звільнення у зазначений строк, натомість з іншим рапортом про звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 у 2020 році не звертався.

Вважає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України з огляду на що просить в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю (арк. спр. 17-18).

Позивач скористався процесуальним правом та у поданій відповіді на відзив від 15 жовтня 2020 року зазначає, що 19 серпня 2020 року ніякого рапорту про звільнення зі служби в поліції він не писав, на момент видачі наказу не мав бажання звільнятись зі служби в поліції за власним бажанням та має велике бажання продовжити службу в лавах Національної поліції (арк. спр. 36-37).

У поясненнях від 30 жовтня 2020 року ОСОБА_1 додатково повідомляє, що близько 10 години ранку 19 серпня 2020 року керівництво патрульної поліції проводило перевірку несення служби працівниками Старовижівського відділення поліції Ратнівського відділу поліції ГУ Національної поліції, під час якої запідозрили, що він перебуває в нетверезому стані. Позивач вказану обставину категорично заперечував, у зв`язку із чим звернувся в Старовижівську центральну районну лікарню для проведення медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння, о 10:30 год. останній освідувався на стан алкогольного сп`яніння та згідно консультативного висновку спеціаліста від 19 серпня 2020 року №18 «тверезий» отримав негативний результат.

Вказує, що про результати медичного огляду проінформував свого безпосереднього керівника, однак його було звільнено на підставі рапорту написаного в кінці березні 2020 року (арк. спр. 49).

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 14).

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року судовий розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін та призначено у даній справі судове засідання 10:40 год. 02 листопада 2020 року (арк. спр. 40).

При вирішенні справи по суті у судовому засіданні 02 листопада 2020 року позивач позов підтримує та просить позовні вимоги задовольнити повністю з підстав, викладених у ньому та додатково поданих поясненнях.

Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечує повністю та просить в задоволенні позову відмовити з огляду на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та пояснень наданих у судовому засіданні.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи сторін у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, встановив такі обставини.

Позивач в період з 16 січня 2000 року проходив службу в органах внутрішніх справ України та з 07 листопада 2015 року був прийнятий на службу до Національної поліції України, що підтверджується копією послужного списку №0067119 (арк. спр. 19-22).

Наказом ГУ Національної поліції у Волинській області від 14 червня 2016 року №159 о/с відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку із реорганізацією капітана поліції, ОСОБА_1 призначено інспектором сектору реагування патрульної поліції №1 Старовижівського відділення поліції Ратнівського відділу, звільнивши його з посади інспектора Ковельського відділу поліції ГУ Національної поліції у Волинській області (арк. спр. 25).

На підставі наказу ГУ Національної поліції у Волинській області від 19 серпня 2020 №254 о/с «По особовому складу», капітана поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пункту 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням), з 19 серпня 2020 року. Підстава: рапорт ОСОБА_1 від 19 серпня 2020 року, подання Старовижівського відділення поліції Ратнівського відділу поліції Головного управління Національної поліції від 19 серпня 2020 року (арк. спр. 9, 28).

Від ознайомлення із вказаним наказом позивач відмовився, про що складено акт від 19 серпня 2020 року та не погоджуючись із правомірністю наказу про звільнення звернувся із даним позовом до суду за захистом своїх прав (арк. спр. 29).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Відповідно до вимог статті 1 цього Закону Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до вимог статті 3 Закону України "Про Національну поліцію" у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з приписами статті 58 Закону України "Про Національну поліцію" призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов`язків.

У відповідності до статті 59 Закону України "Про Національну поліцію" служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до вимог статті 60 Закону України "Про Національну поліцію" проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (частини друга та третя статті 77 Закону №580-VIII).

Разом з тим, розділом XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З правового аналізу зазначених норм вбачається, що національна поліція є структурою Міністерства внутрішніх справ і в питаннях своєї діяльності та проходження служби поліцейськими керується в тому числі і нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ. Отже, нормативно-правові акти, які прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про неї, мають застосовуватися, як норми спеціального права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Спеціальним актом законодавства, нормами якого врегульовані спірні правовідносини та чинним на час виникнення спірних правовідносин є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 (далі по тексту - Положення).

Пунктом 62 Положення визначено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться:

а) у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

Підпунктом "ж" пункту 64 Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Таким чином, звільнення зі служби за власним бажанням відповідно до зазначеної правової норми можливо при наявності двох обов`язкових умов: 1) власного бажання особи, яка проходить службу, для дострокового звільнення; 2) наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Суд зазначає, що трьохмісячний строк, встановлений зазначеною нормою, стосується періоду з дня подання рапорту про звільнення зі служби до постановлення наказу про звільнення і є обов`язковим для усіх учасників процедури звільнення, оскільки жодних винятків застосування такого строку не передбачено.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII, про що працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт.

Суд зауважує, що приписи Положення №114 у частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону №580-VIII, а лише встановлюють певні конкретизовані гарантії для осіб, що проходять службу, у разі звільнення за власним бажанням.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо звільнення з роботи за власним бажанням, яка викладена у постанові від 07 березня 2018 року у справі №810/2728/16, адміністративне провадження №К/9901/7417/18, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Верховний Суд зазначив, що аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави вважати, що за працівником, який попередив власника або уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням, упродовж двотижневого строку зберігається право на залишення на роботі, за виключенням випадку, коли на його місце запрошену іншу особу, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Крім того, оскільки звільнення у порядку, передбаченому статтею 38 КЗпП України є одностороннім волевиявленням працівника, який подав заяву про звільнення за власним бажанням, то він у будь-який момент до закінчення двотижневого строку з моменту подачі заяви може її відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, а він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин.

При цьому, нормами чинного законодавства не передбачено право роботодавця приймати рішення про звільнення такого працівника до закінчення вказаного двотижневого строку".

Таку ж правову позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд, зокрема у постановах 30 вересня 2020 року по справі №826/16621/17, від 05 лютого 2020 року по справі №819/744/16, від 20 травня 2020 року по справі №804/868/16.

Отже, у відносинах звільнення за власним бажанням поліцейського діє таке ж правило: оскільки звільнення у порядку пункту 68 Положення є одностороннім волевиявленням працівника-поліцейського, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин. Інших строків щодо звільнення за власним бажанням у Положенні не встановлено.

Відтак, до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Як установлено судом, оскаржуваним наказом від 19 серпня 2020 року №254 о/с позивача звільнено зі служби в поліції з 19 серпня 2020 року за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII - за власним бажанням і підставою для звільнення зазначено рапорт останнього від 19 вересня 2020 року, в якому ОСОБА_1 не вказував дати його складання та не пропонував конкретної дати припинення служби в поліції.

Учинена на заяві резолюція суб`єкта, уповноваженого на звільнення позивача, також не містила ні пропозиції, ні погодження строку, з якого служба може бути припинена.

В ході судового засідання судом також з`ясовано, що в іншій формі позивач і відповідач дати звільнення не обговорювали та згоди в цій частині не досягли. Доказів протилежного сторони суду не надали.

Поряд з цим, суд зауважує, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку, свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

У судовому засіданні представник ГУ Національної поліції у Волинській області доводила суду правомірність принятого наказу посилаючись на рапорт поліцейського ОСОБА_1 зареєстрованого за вхідним номером №4126/17/01-2020 від 19 серпня 2020 року, поданням начальника Старовижівського відділення поліції Ратнівського відділу поліції ГУ НП у Волинській області майора поліції Андрія Семенюка від 19 серпня 2020 року та керувалась лише Законом України «Про національну поліцію».

Позиція представника відповідача зводилась до того, що позивачем не спростовано факту написання 19 серпня 2020 року рапорту про звільнення за власним бажанням, а тому його звільнення є правомірним з огляду на поданий рапорт та подання.

На думку суду, такі дії суб`єкта владних повноважень є не правомірними, а рішення (наказ) прийняте з порушенням установленого законом порядку з врахуванням наступних письмових доказів.

В матеріалах справи міститься медична довідка від 19 серпня 2020 року про те, що ОСОБА_1 згідно результатів лабораторного дослідження був тверезий оскільки з його письмових пояснень убачається, що саме підозра на алкогольне сп`яніння слугувала відстороненням його від проходження служби 19 серпня 2020 року, що ставить під сумнів пояснення представника відповідача, що ОСОБА_1 писав рапорт за власним бажанням саме 19 серпня 2020 року.

Судом установлено наявність Консультативного висновку спеціаліста №18 від 19 серпня 2020 року «тверезий» , а відтак суд приймає вказаний документ як належний доказ (арк.спр.51).

З метою об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, на вимогу суду, представником відповідача надано копію книги нарядів, з якої убачається , що капітана поліції ОСОБА_1 відсторонено від несення служби (арк.спр.54-58).

Відповідно до частини першої статті 70 Закону №580-VIII, поліцейський, щодо якого проводиться службове розслідування, може бути відсторонений від виконання службових обов`язків у порядку, визначеному Дисциплінарним статутом Національної поліції України.

Частинами четвертою, шостою статті 70 Закону №580-VIII передбачено, що відсторонення поліцейського від виконання службових обов`язків є тимчасовим недопущенням поліцейського до виконання обов`язків за займаною посадою. Поліцейський вважається відстороненим від виконання службових обов`язків з дня видання відповідного наказу до дня видання наказу про допуск до виконання службових обов`язків за займаною посадою.

Відповідачем не надано суду копію відповідного наказу про відсторонення позивача від виконання службових обов`язків, як і будь-яких письмових доказів на підтвердження проведення відносно останнього службового розслідування.

На переконання суду, за таких обставин, роботодавець повинен був провести службове розслідування. Однак жодних пояснень з цього приводу представник відповідача суду не надала натомість зазначила, що розслідування не було проведено з підстав звільнення позивача за власним бажанням.

Такі факти, встановлені судом, ставлять під сумнів написання ОСОБА_1 рапорту на звільнення 19 серпня 2020 року.

Крім того, варто зауважити, якщо позивач дійсно мав намір звільнитися за власним бажанням, то чому відмовився від ознайомлення з винесеним наказом, що підтверджується складеним актом (відмова від підпису) відповідача (арк. спр.29).

У судовому засіданні представник ГУ Національної поліції у Волинській області надала пояснення, що це його право відмовлятись від підпису.

З матеріалів справи убачається, що позивач прослужив в міліції, в подальшому в поліції понад 20 років, є батьком двох неповнолітніх дітей, тому, на думку суду, така поверхнева поведінка останнього є неприпустимою, передчасною, без повного та всебічного врахування всіх причин такого звільнення.

З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що спірний наказ ГУ Національної поліції у Волинській області «По особовому складу» від 19 серпня 2020 року №254 о/с про звільнення ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач - поновленню на посаді, з якої його було звільнено.

За приписами пунктів 10, 24 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням. У разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Так, відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Абзацом третім пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передували події, з якою пов`язана виплата.

Абзацом першим пункту 8 зазначеного вище Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 60 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за № 669/28799 (далі - Порядок №260).

Пунктом 9 розділу І Порядку №260, який є спеціальним нормативно-правовим актом для нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським передбачено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Відтак, розрахунок грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача, має проводитись шляхом множення розміру середньоденного грошового забезпечення на кількість календарних днів вимушеного прогулу.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 19 березня 2020 року по справі №360/4086/18, від 22 квітня 2020 року по справі №814/2551/16, від 26 травня 2020 року по справі №814/468/17.

Отже, обрахування середньоденного грошового забезпечення позивача на момент звільнення повинно здійснюватися відповідно до кількості календарних днів за два останніх повних місяці роботи (служби).

Згідно наявних в матеріалах справи довідок про доходи ОСОБА_1 від 15 жовтня 2020 року №213 та від 22 жовтня 2020 року №222 заробітна плата за червень 2020 року становила - 9852,31 грн, за липень 2020 року - 12801,01 грн, разом - 22653,32 грн (арк. спр. 46, 48).

Середньоденна заробітна плата становить: 22653,32 грн. (заробітна плата за фактично відпрацьовані позивачем протягом двох місяців календарні дні) /61 (30 календарних днів у червні + 31 календарний день у липні 2020 року) = 371,37 грн, середньомісячна заробітна плата складає 11326,66 грн (22653,32 грн : 2).

Період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 20 серпня (наступний день після звільнення) до 01 листопада 2020 року (до дня ухвалення рішення у справі) склав 74 календарних дні, а саме: серпень (12), вересень (30), жовтень (31), листопад (1).

Таким чином, заробітна плата за період вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить: 74 (календарних днів за період вимушеного прогулу) х 371,37 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) = 27481,38 грн.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 15 лютого 2019 року у справі №826/6583/14, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника, як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, а суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

З огляду на викладене, стягненню підлягає сума заробітної плати за час вимушеного прогулу без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною шостою статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Волинського окружного адміністративного суду, відповідачем не доведено правомірність звільнення позивача зі служби в поліції з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд уважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись статтями 243-246, 255, 257, 262, 295, 297, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про національну поліцію», суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції у Волинській області (43025, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Винниченка, 11, ідентифікаційний код юридичної особи 40108604) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у Волинській області «По особовому складу» від 19 серпня 2020 року №254 о/с про звільнення ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції №1 Старовижівського відділення поліції Ратнівського відділу поліції Головного управління Національної поліції з 20 серпня 2020 року.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 27481,38 грн (двадцять сім тисяч чотириста вісімдесят одна гривня тридцять вісім копійок) без відрахування податків і зборів.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора сектору реагування патрульної поліції №1 Старовижівського відділення поліції Ратнівського відділу поліції Головного управління Національної поліції та в частині стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 11326,66 грн (одинадцять тисяч триста двадцять шість гривень шістдесят шість копійок) підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя В.І. Смокович

Рішення суду у повному обсязі складено 09 листопада 2020 року.