Справа № 300/2021/19
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : Могила А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 300/2021/19 пров. № А/857/4277/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Макарика В.Я., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання: Мельничук Б.Б.

представника апеляета: Липчук В.І.

представника третьої особи: Буджак В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області та Комунального підприємства «Івано-Франківськводотехпром» на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 300/2021/19 за адміністративним позовом Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області до Комунального підприємства «Івано-Франківськводотехпром» про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ :

11.10.2019р. позивач Головне управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області звернувся в суд з позовом (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) до Комунального підприємства «Івано-Франківськводотехпром» про стягнення простроченої заборгованості за договором субкредитування в сумі 54 237 594,68 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.02.2020р. позов задоволено. Суд стягнув з рахунків у банках, що обслуговують Комунальне підприємство «Івано-Франківськводоекотехпром» та за рахунок готівки, що йому належить в дохід державного бюджету прострочену заборгованість за договором субкредитування в розмірі 54 237 594,68 грн.

Крім того, суд розстрочив виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду за №300/2021/19 від 17.02.2020р. про стягнення з рахунків у банках, що обслуговують Комунальне підприємство «Івано-Франківськводоекотехпром» та за рахунок готівки, що йому належить в дохід державного бюджету прострочену заборгованість за договором субкредитування в розмірі 54237594,68 грн. на 12 місяців починаючи з дня ухвалення рішення.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянти Головне управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області та Комунальне підприємство «Івано-Франківськводотехпром» подали апеляційні скарги, в яких зазначають, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт Головне управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області просить суд, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.02.2020р. скасувати в частині розстрочення його виконання та прийняти нове в цій частині, яким відмовити у розстроченні виконання рішення суду.

Апелянт Комунальне підприємство «Івано-Франківськводотехпром» просить суд, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17.02.2020р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Представник апелянта Липчук В.І. в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області із підстав у ній зазначених.

Представник третьої особи Буджак В.М. у судовому засіданні поклався на розсуд суду.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Міністерство фінансів України (Субкредитор), Міністерство з питань житлово-комунального господарства України з Комунальним підприємством «Івано-Франківськводоекотехпром» (Субпозичальник) укладено Угоду про субкредитування № 28000-04/207 від 10.12.2007р. про використання сум Позики, що надається Україні Міжнародним банком реконструкції та розвитку (Угода про позику (Проект розвитку міської інфраструктури) №4869-UA від 26.05.2008) (т.1 а.с.53 - 70, 217 - 234).

Так, за умовами Угоди про субкредитування №28000-04/207 від 10.12.2007р. Субкредитор рекредитує Субпозичальнику частину коштів Позики у сумі, що включає одноразову комісію і не перевищує 7 170 000,00 дол. США (Субкредит) на платній, зворотній, строковій основі, а Субпозичальник зобов`язується використовувати надані кошти у відповідності з умовами цієї Угоди, Угоди про позику, Угоди про виконання проекту, виконувати інші зобов`язання, передбачені цією Угодою, Угодою про виконання проекту, повернути отриману суму Субкредиту, сплатити відсотки за користування ним та інші платежі, нараховані згідно з положеннями цієї Угоди (п.2.1 Угоди).

Згідно п.5.1, п.5.7 Угоди Субпозичальник погашає основну суму Субкредиту відповідно до графіку погашення, що міститься у додатку до цієї Угоди. У разі зміни графіку погашення позики, викладеного у Додатковій статті 3 Угоди про позику, відповідні зміни вносяться до графіку погашення Субкредиту, що оформлюється додатковою угодою до цієї Угоди. Погашення, обслуговування Субкредиту та сплата будь-яких платежів за цією Угодою здійснюється шляхом перерахування Субпозичальником гривневого еквіваленту відповідної суми у валюті Позики (за офіційним курсом НБУ на день перерахування коштів) на вказаний Субкредитором рахунок.

Субпозичальник, згідно пп.8.1.4 п.8.1 Угоди зобов`язаний своєчасно здійснювати платежі в рахунок погашення боргу по основній сумі Субкредиту, комісійних по зобов`язаннях, відсотках, маржі та інших платежах, передбачених цією Угодою, інформувати Субкредитора в триденний термін про зміни банківських установ, у яких знаходяться рахунки Субпозичальника в національній та іноземній валюті (підпункт 8.1.4 пункту 8.1 Угоди).

При цьому, за невиконання або неналежне виконання Субпозичальником своїх обов`язків зі своєчасного повернення основної суми Субкредиту, сплати відсотків за користування ним та інших платежів за цією Угодою, Субпозичальник сплачує Субкредитору пеню з розрахунку 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, що діяла на період, за який стягується пеня, від суми недоплати, розрахованої за кожний день прострочення платежу, в порядку, визначеному чинним законодавством України (п.14.2 Угоди).

п.6.1 Угоди встановлено, що засобом забезпечення виконання Субпозичальником своїх зобов`язань за цією Угодою є Договір гарантії, укладений між Міністерством фінансів України та Івано-Франківською міською радою.

Сторонами Угоди укладено додаткові угоди до Договору про надання субкредиту від 10.12.2007р. №28000-04/207, а саме: №28000-04/207-1 від 18.07.2008р.; №28000-04/207-2 від 29.12.2009р.; №28000-04/207-3 від 25.10.2011р.; №28000-04/207-4 від 09.09.2015р.; №28000-04/207-5 від 14.03.2016р.; №28000-04/207-6 від 07.04.2016р. (т.1 а.с.38 - 52).

Крім того, між Міністерством фінансів України (Субкредитор), Міністерством з питань житлово-комунального господарства України та Комунальним підприємством «Івано-Франківськводоекотехпром» (Субпозичальник) укладено Договір про субкредитування № 28010-02/108 від 14.09.2010 про використання сум Позики, що надається Україні Міжнародним банком реконструкції та розвитку (Угода про позику (Проект розвитку міської інфраструктури) №4869-UA від 26.05.2008) за умовами якого Субкредитор рекредитує Субпозичальнику частину коштів Позики, включаючи одноразову комісію, у сумі, що не перевищує 1 456 298,70 дол. США (т. 1 а.с. 18 - 36).

Засобом забезпечення виконання Субпозичальником своїх зобов`язань за цим Договором є гарантія Івано-Франківської міської ради від 07.09.2010 №1, надана Івано-Франківською міською радою Міністерству фінансів України (п.6.1 Договору).

До вказаного договору Сторонами укладено додаткові угоди №28010-02/108-1 від 25.10.2011р., №28010-02/108-2 від 21.11.2012р., №28010-02/108-3 від 09.09.2015р., №28010-02/108-4 від 14.03.2016р., №28010-02/108-5 від 07.04.2016р. (т. 1 а.с. 72 - 85).

Як видно з матеріалів справи, відповідач Комунальне підприємство «Івано-Франківськводотехпром» не в повному обсязі виконував зобов`язання щодо повернення коштів, отриманих за Угодами про субкредитування №28000-04/207 від 10.12.2007р. та № 28010-02/108 від 14.09.2010р., що призвело до утворення заборгованості перед державним бюджетом України.

Так, згідно ч.9 ст.17 Бюджетного кодексу України прострочена заборгованість суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи територіальною громадою міста) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим, обласною радою чи територіальною громадою міста) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) стягується з такого суб`єкта господарювання органами доходів і зборів, що є органами стягнення такої заборгованості у порядку, передбаченому Податковим кодексом України або іншим законом, включаючи погашення такої заборгованості за рахунок майна цього суб`єкта господарювання.

Міністерством Фінансів України неодноразово направлялися листи (з відповідними розрахунками) Комунальному підприємству «Івано-Франківськводоекотехпром» про необхідність сплати заборгованості за Угодою про субкредитування № 28000-04/207 від 10.12.2007р. та Договором про субкредитування № 28010-02/108 від 14.09.2010р. (т. 1 а.с. 154 - 189)

Так, постановою Кабінету Міністрів України № 174 від 02.03.2011р. затверджено Порядок обліку заборгованості, в тому числі простроченої, перед державою за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, наданими Міністерством фінансів у 1993-1998 роках, нарахування пені та списання безнадійної заборгованості (надалі Порядок № 174).

Відповідно до п.10 Порядку № 174 з метою примусового стягнення в установленому законодавством порядку простроченої заборгованості з боржника територіальні органи Державної казначейської служби до кінця місяця, що настає за звітним періодом: інформують органи державної податкової служби за місцем реєстрації боржника про зміну розміру простроченої заборгованості за кредитами та суму нарахованої на неї пені.

Нарахування пені починається з моменту виникнення простроченої заборгованості і припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання повинне бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором про надання кредиту, бюджетної позички/фінансової допомоги (п.11 Порядку № 174).

п.15 Порядку №174 передбачено, що прострочена заборгованість за кредитами, бюджетними позичками/фінансовою допомогою, яка не погашена боржником протягом 30 календарних днів після настання строку платежу, а також нарахована на суму простроченої заборгованості за кредитом, бюджетною позичкою/фінансовою допомогою пеня стягуються в установленому законодавством порядку органами державної податкової служби за місцем реєстрації боржника відповідно до подання територіальних органів Державної казначейської служби.

Відповідно до ст.610, ч.1 ст.628, ст.629, ст.599 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

ст.549 Цивільного Кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Із змісту ч.1 ст.230 Господарського кодексу України видно, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

В з пп.19-1.1.38 п.19-1.1 ст.19-1 Податкового кодексу України видно, що однією з функцій контролюючих органів є забезпечення стягнення сум простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою за кредитами (позиками), залученими державою або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України.

пп.20.1.19 п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитами (позиками), залученими державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України.

Так, п.1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України встановлено, що погашення простроченої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) за кредитом (позикою), залученим державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) або під державну (місцеву) гарантію, а також за кредитом з бюджету (включаючи плату за користування такими кредитами (позиками) та пеню) здійснюється у порядку, визначеному главою 9 розділу II цього Кодексу.

Зокрема, питання погашення податкового боргу платника податку регулюються главою 9 розділу II Податкового кодексу України.

Аналіз наведених положень податкового та бюджетного законодавства дають підстави дійти висновку, що законодавець поширив процедуру погашення податкового боргу на порядок стягнення заборгованості за бюджетними позичками (фінансовими допомогами), тим самим наділивши правовідносини позики, що виникли між державою як позикодавцем та господарюючим суб`єктом як позичальником, ознаками публічно-правових, стягнення якого здійснюється органами державної податкової служби України шляхом звернення до суду з відповідним позовом з врахуванням вимог, встановлених главою 9 розділу ІІ цього Кодексу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 29.01.2019р. (справа № 807/257/14), а відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Колегія суддів вважає зазначити, що органи стягнення - органи доходів та зборів під час вжиття заходів, спрямованих на погашення відповідної заборгованості, діють на виконання своїх владних повноважень щодо погашення податкового боргу, визначених Податковим кодексом України.

На податковий орган не покладено обов`язок перевіряти правомірність та обґрунтованість заборгованості, а відповідно до п.20.1.19 п.20.1ст.20 ПК України контролюючі органи мають право стягувати суми простроченої заборгованості суб`єктів господарювання перед державою за кредитами (позиками), залученими державою або під державні (місцеві) гарантії, а також за кредитами із бюджету в порядку, визначеному цим Кодексом та іншими законами України в установленому законодавством порядку за місцем реєстрації боржника відповідно до подання територіальних органів Державної казначейської служби, яке подається у строки, визначені пунктом 10 Порядку № 174

При цьому згідно з абз.2 ч.9 ст.17 Бюджетного кодексу України позовна давність на вимоги щодо погашення такої заборгованості суб`єкта господарювання перед державою (Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста) не поширюється.

Як видно із матеріалів справи, відповідач частково погасив заборгованість перед державним бюджетом за субкредитними угодами, укладеними з Міністерством фінансів України у рамках спільних із Міжнародним банком реконструкції і розвитку проектів, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями (т.3 а.с. 53 - 55).

Проте, згідно подання № 12.2 від 23.12.2019р., №12.3 від 23.12.2019р. за Комунальним підприємство «Івано-Франківськводоекотехпром» станом на 01.12.2019р. рахується заборгованість в розмірі - 54 237 594,68 грн., а саме:

- за основною сумою боргу - повернення позик, наданих для фінансування проектів розвитку за рахунок коштів, залучених державою за Угодою про субкредитування № 28000-04/207 від 10.12.2007р. - 24 728 232,68 грн.;

- за основною сумою боргу - повернення позик, наданих для фінансування проектів розвитку за рахунок коштів, залучених державою за Договором про субкредитування № 28010-02/108 від 14.09.2010р. - 16 372 509,23 грн.;

- за Угодою про субкредитування № 28000-04/207 від 10.12.2007р. нарахована пеня за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньо - економічної діяльності, за невиконання зобов`язань та застосовані штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства - 7 582 337,74 грн.;

- за Договором про субкредитування № 28010-02/108 від 14.09.2010р. - 16 372 509,23 грн. нараховано пеня за порушення термінів розрахунків у сфері зовнішньо економічної діяльності, за невиконання зобов`язань та застосовані штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства - 5 554 515,03 грн. (т. 3 а.с. 130, 131)

Доказів, які б свідчили про погашення заборгованості, що є предметом стягнення або спростування її наявності, апелянт в особі Комунального підприємства «Івано-Франківськводотехпром» апеляційному суду не надав на час винесення судом першої інстанції рішення. Також, останній не надав доказів, які б спростовували розрахунок податкового органу щодо розміру заборгованості.

Не приймає до уваги колегія суддів доводи апелянта Комунального підприємства «Івано-Франківськводотехпром» про те, що суд першої інстанції допустив процесуальне порушення прийнявши заяви від позивача про одночасну зміну предмету та підставу позову. Оскільки, заяви від 02.12.2019р., 10.01.2020р. які подавав позивач в порядку ст. 47 КАС України це заяви про збільшення позовних вимог, а не як вважає апелянт про зміну предмета та підстав позову.

Крім того, клопотання апелянта про необхідність врахування апеляційним судом тієї обставини що після прийняття судом першої інстанції рішення, здійснено ряд оплат в погашення заборгованості колегія суддів зазначає наступне.

ст. 308 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тобто, дані клопотання та доводи апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки про факти здійснення ряду оплат в погашення заборгованості апелянт не посилався в апеляційній скарзі.

Щодо висновків суду першої інстанції в частині розстрочення виконання рішення суду, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Відстрочення і розстрочення виконання, зміна чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення визначає ст.378 КАС України.

ч.1 ст.378 КАС України встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Як видно із змісту оскаржуваного рішення, питання про розстрочення виконання судового рішення вирішено в судовому засіданні 17.02.2020р. на підставі клопотання Комунального підприємства «Івано-Франківськводоекотехпром» та у відповідності до ч.6 ст.246 КАС України вирішено одночасно з постановленням рішення в даній адміністративній справі.

Згідно з ч.3 ст.378 даного КАС України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Таким чином, підставою для розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Так, у клопотанні про розстрочення виконання рішення суду Комунальне підприємство «Івано-Франківськводоекотехпром» зазначає, що виконання рішення суду у повному його обсязі негативно вплине на платоспроможність і фінансовий стан підприємства, що в умовах постійного приросту вартості енергоносіїв, матеріалів, витрат на заробітну плату та послуг, які надаються підприємству, погашення боргу за сумою субкредитів може призвести до припинення надання послуг з водопостачання та водовідведення у м.Івано-Франківську, прилеглих до нього сіл та м.Тисмениця, несплати податкових платежів та виникнення штрафних санкцій.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині розстрочення та вважає, що відповідачем наведено обставини, які в сукупності свідчать про скрутне фінансове становище підприємства яке ускладнить виконання судового рішення.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

В ст.242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційних скарг зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Головного управління Державної податкової служби в Івано-Франківській області та Комунального підприємства «Івано-Франківськводотехпром» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 300/2021/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Бруновська

Суддя В.Я. Макарик

Суддя З.М. Матковська

Постанова в повному обсязі складена 09.11.2020р.