Справа № 826/11728/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2020-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року м. Київ № 826/11728/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Мазур А.С., при секретарі судового засідання Моренко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"
до Офісу великих платників податків Державної податкової служби
про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень

за участі представників сторін:

від позивача - Березінський О.С.

від відповідача - Корнейчук О.Л.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулося до суду з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, у якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просило суд: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 02.05.2018 № та від 19.02.2018 №.

Обґрунтовуючи твердження про порушення відповідачем норм податкового законодавства, позивач вказував, що висновки контролюючого органу є неповними, невмотивованими, ґрунтуються на припущеннях, зроблених без дослідження всіх фактичних обставин, а операції між позивачем та контрагентом в особі ТОВ "Тест-Ордер" є товарними, що підтверджується наданими первинними документами, які фіксують факти здійснення відповідних господарських операцій.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2019 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2019 апеляційну скаргу АТ "Українська залізниця" залишено без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2019 без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07.08.2019 касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.03.2019 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2019 скасовано, адміністративну справу №826/11728/18 направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

За результатами автоматизованого авторозподілу, справа була передана на розгляд судді Мазур А.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.11.2019 справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2020 закрито підготовче провадження по справі та призначено судове засідання по суті.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби України протиправно, на підставі хибних висновків акта перевірки від 26.01.2018 №112/28-10-42-08/40075815, прийняв оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 02.05.2018 № та від 19.02.2018 №. Позивач стверджує, що висновки контролюючого органу є неповними, невмотивованими, ґрунтуються на припущеннях, без дослідження всіх фактичних обставин, а операції між позивачем та контрагентом в особі Товариства з обмеженою відповідальністю "Тест-Ордер" є товарними, що підтверджується наданими первинними документами, які фіксують факти здійснення відповідних господарських операцій. Крім того, фіктивність контрагента та відсутність окремих документів не є підставою для висновку про нереальність господарських операцій.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позову заперечив з огляду на обґрунтованість висновків акта перевірки від 26.01.2018 №112/28-10-42-08/40075815 та відповідно, податкових повідомлень-рішень від 02.05.2018 № та від 19.02.2018 №. Так, відповідач зазначив, що періоди взаємовідносин, по яких встановлено порушення податкового законодавства включають грудень 2015 року, лютий та березень 2016 року, однак відповідні податкові зобов`язання контрагентом позивача за березень 2016 року не декларувались та не сплачувались.

Позивач надав суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву дублюють акт перевірки, проте жодних нових обґрунтувань відповідачем не зазначено.

Контролюючий орган надав письмові заперечення, в яких наголосив на законності та обґрунтованості оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 02.05.2018 №.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.10.2018 вирішено здійснювати розгляд адміністративної справи №826/11728/18 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання по справі.

Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби України повторно надав суду відзив на позовну заяву, в якому підтримав свої доводи, викладені у попередньому відзиві від 21.08.2018.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем за результатами проведеної документальної позапланової виїзної перевірки дотримання вимог податкового законодавства ПАТ "Українська залізниця" складено акт 26.01.2018 № 112/28-10-42-08/40075815 "Про результати документальної позапланової виїзної перевірки дотримання вимог податкового законодавства України Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" () при проведенні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ "Тест-Ордер" () за період 2013-2016 р.р., щодо правильності нарахування та сплати до бюджету України податку на додану вартість, податку на прибуток підприємств та інших обов`язкових платежів" (надалі також - акт перевірки).

В акті перевірки зафіксовано наступні порушення ПАТ "Українська залізниця" вимог:

- підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток підприємств на загальну суму 527 710, 00 грн.;

- пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за період грудень 2015 - 2016 року, в сумі 473501,77 грн. всього, в тому числі за періоди: - грудень 2015 року - 150909, 00 грн.; - лютий 2016 року - 265454, 00 грн., березень 2016 року - 57139, 00 грн.

На підставі вказаного акта контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 19 лютого 2018 року:

- №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 527710 грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі 263855 грн.;

- №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 473502 грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі 236751 грн.

За результатами адміністративного оскарження Державна фіскальна служба України рішенням від 26.04.2018 №14964/6/99-99-11-01-02-25 частково скасувала податкове повідомлення-рішення від 19.02.2018 № та залишила без змін податкове повідомлення-рішення від 19.02.2018 №.

З урахуванням висновків рішення від 26.04.2018 №14964/6/99-99-11-01-02-25 контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 02.05.2018 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 527710, 00 грн. та застосовано штрафні санкції у розмірі 182364,00 грн.

Так, направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що вказуючи, що позивачем не було надано всіх первинних документів, які підтверджують здійснення операцій між суб`єктами господарювання (податкових накладних, що підтверджують правомірність формування суми податкового кредиту, копій договору поставки від 30.11.2015 №ПЗ/НХ-151947/НЮ, платіжних доручень, видаткових накладних в межах виконання вказаного договору на підтвердження понесених витрат, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що такі, хоч і вилучені в рамках розслідування кримінального провадження, проте досліджувались відповідачем під час здійснення контрольного заходу.

Крім того, суди не навели належного обґрунтування підстав неврахування документів, які надані на підтвердження поставки товару за договорами від 22.05.2015 №НХ-15-366НЮ, від 22.07.2015 №Л/НХ-151680/НЮ, від 10.08.2015 №Л/НХ-151827/НЮ.

Також судами, з огляду на висновки перевірки, які слугували підставою для прийняття оскаржуваних актів індивідуальної дії, не перевірено, за яких обставин і в який спосіб налагоджено господарські зв`язки між позивачем та його задекларованим постачальником, хто персонально брав у цьому участь, куди і звідки перевозився товар, де зберігався, чи була у ТОВ "Тест-Ордер" об`єктивна можливість поставити товар з урахуванням часу, місця та наявності відповідних ресурсів.

На виконання вказаних вимог Верховного Суду, Окружним адміністративним судом міста Києва було витребувано у позивача докази, які б містили інформацію про господарські зв`язки між позивачем та його задекларованим постачальником, хто персонально брав у цьому участь, куди і звідки перевозився товар, де зберігався, чи була у ТОВ «Тест-Ордер» об`єктивна можливість поставити товар з урахуванням часу, місця та ресурсів та встановлено наступне.

Так, відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Так, підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, витрати для цілей визначення фінансового результату до оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Зміст господарської операції може встановлюватися з урахуванням змісту цивільно-правових чи господарсько-правових зобов`язань сторін, але не вичерпується останнім. Господарська операція може мати місце навіть за відсутності цивільно-правових чи господарсько-правових відносин між платниками податків.

Із наведеного можна зробити висновок про те, що господарські операції є самостійним поняттям, відмінним від правочинів або господарських зобов`язань. Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто ті, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника податків.

Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Крім того, в основі будь-якої реальної господарської операції має лежати економічна мета, тобто бажання платника податків приростити активи за допомогою досягнення господарського ефекту.

У податковому обліку господарські операції мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення, тобто первинними документами, що містять інформацію про фактичні господарські операції, розкривають їх зміст та обсяг.

За відсутності достатніх доказів - первинних документів, які б достовірно підтверджували факт здійснення господарської операції, розкривали її зміст та обсяг з метою та в цілях господарської діяльності платника податку, підстави для формування даних податкового обліку - відсутні.

При цьому, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, підприємство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 18.07. 2019 у справі №813/6835/14, постанові від 10.04.2020 у справі №826/24764/15.

Як встановлено судом, між ПАТ «Українська залізниця» та ТОВ «Тест-Ордер» виникли господарські взаємовідносини, які оформлені Договором поставки №Л/НХ-151680/НЮ від 22.07.2015, Договором поставки №Л/НХ-151827/НЮ від 10.08.2015, умовами яких ТОВ «Тест-Ордер», як постачальник зобов`язується поставити покупцю товар, відповідно до специфікації №1, яка є невід`ємною частиною договору, а ДТГО «Львівська залізниця», як покупець прийняти та оплатити такий товар.

Згідно умов п. 5.1 Договору №Л/НХ-151680/НЮ постачальник здійснює поставку товару на умовах DАР (згідно ІНКОТЕРМС 2010) за реквізитами, зазначеними в заявці покупця (реквізити ВИ «Головний матеріально-технічний склад» ДТГО «Львівська залізниця»).

На підтвердження реальності господарський операцій, позивачем було надано суду документи щодо поставки продукції, в т.ч рахунки на оплату, авізо, акти матеріально - технічних цінностей та інші документи супроводжуючої документації, як: картки складського обліку матеріалів, лімітно - забірні картки, акти приймання - передачі матеріалів, оригінал платіжного доручення №1072168 від 23.07.2018 (лише для суду), копію акту Державної фіскальної служби України Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 26.01.2018 №112/28-10-42-08/40075815, копія рішення від 26.04.2018 №14964/6/99-99-11-01-02-25 про результати розгляду скарги, копію листа Державної фіскальної служби України Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 02.05.2018 №18938/10/28-10-42-08-11 про направлення податкового повідомлення-рішення, копію податкового повідомлення-рішення від 02.05.2018 №, копію розрахунку податкового зобов`язання та штрафних (фінансових) санкцій до акту перевірки ПАТ «Українська залізниця» від 26.01.2018 №112/28-10-42-08/40075815 по податку на прибуток та з урахуванням рішення від 26.04.2018 №14964/6/99-99-11-01- 02-25, копію договору поставки від 28.01.2015 №Л/НХ-1573/НЮ, копію договору поставки від 22.07.2015 №Л/НХ-151680/НЮ, копію додатку №1 до Договору поставки від 22.07.2015 №Л/НХ-151680/НЮ, копію додаткової угоди від 24.12.2015 №1 до Договору поставки від 22.07.2015 №Л/НХ-151680/НЮ, копію додатку №1 (нова редакція) до Договору поставки від 22.07.2015 №Л/НХ-151680/НЮ, копію договору поставки від 10.08.2015 №Л/НХ-151827/НЮ, копію додатку №1 до Договору поставки від 10.08.2015 №Л/НХ-151827/НЮ, копію додаткової угоди від 31.12.2015 №1 до Договору поставки від 13.08.2015 №Л/НХ-151827/НЮ, копію додатку №2 до Договору поставки від 10.08.2015 №Л/НХ-151827/НЮ, копію договору поставки від 22.05.2015, зареєстрованого 03.06.2015 №ОД/НХ- 15-366-НЮ, копію витягу з Єдиного реєстру податкових накладених №1904 на запит від 12.2017 №1904, копію взаєморозрахунку по діючим договорам за період з 01.12.2015 по 11.12.2015, копі податкової накладної від 25.12.2015 №2, копію приймального акту від 25.12.2015 №1/142, копію платіжного доручення від 26.05.2016 №764, копію видаткової накладної №1 від 25.12.2015, копію товаро-транспортної накладної №Р1 від 25.12.2015, копію відомостей про вантаж, копію платіжного доручення №498 від 25.03.2016, копію платіжного доручення №461 від 24.03.2016, копію рахунку на оплату №16 від 23.12.2015, копію рахунку на оплату №17 від 30.12.2015, копію витягу з Єдиного реєстру податкових накладних №1902 на запит від 02.10.2017 №1902, копію податкової накладної від 14.03.2016 №3, копію приймального акту №1/36 від 14.03.2016, копію видаткової накладної №РН-0000004 від 14.03.2016, копію товарно-транспортної накладної №4 від 14.03.2016, копію взаєморозрахунків по діючих договорах за період з 01.01.2016 по 31.12.2016, копію платіжного доручення №551 від 01.04.2016, копію рахунку-фактури №СФ-0000004 від 14.03.2016, копію приймального акту №1/41 від 30.03.2016, копію видаткової накладної №5 від 30.03.2016, копію товарно-транспортної накладної №5 від 30.03.2016, копію рахунку на оплату №5 від 30.03.2016, копію журналу-ордеру розрахунків по рахунку №631012 за період з 01.01.2016 по 30.11.2016, копію журналу-ордеру розрахунків по рахунку №631012 за період з 01.01.2016 по 31.12.2016, копію картки складського обліку №658486 004 23.99.12.530 за період від 03.02.2016 до 30.04.2016, копію видаткової накладної №РН-0000003 від 11.03.2016, копію товарно-транспортної накладної №3 від 11.03.2016, копію рахунку №631012 за період з 01.01.2016 по 31.12.2016, копію журналу-ордеру розрахунків рахунок №631012 за період з 01.01.2016 по 31.12.2016, копію видаткової накладної №РН-0000002 від 11.02.2016, копія акту №РН-0000002 від 11.03.2016, копія товарно-транспортної накладної №2 від 11.03.2016, копія витягу з Єдиного реєстру податкових накладних №299948 на запит від 22.03.2016 №299948.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, що транспортування товару згідно вищевказаних договорів поставки здійснювалося транспортними засобами третіх осіб, що також підтверджується наявними у справі товаро-транспортними накладними. Чинним законодавством України передбачено обов`язковість товарно-транспортної накладної лише у випадку надання послуг з перевезення (Постанова Верховного Суду від 16.05.2018 р. у справі № 2а-0870/12052/11).

Окрім того, у поясненнях до справи, позивач зазначив, що вся первинна документація надавалася останнім контролюючому органу для перевірки, що також підтверджується актом перевірки. У той же час, станом на момент розгляду даної справи, договір поставки №ПЗ/НХ-151947/НЮ від 30.11.2015 було вилучено правоохоронними органами в межах кримінального провадження № 0000042, що підтверджується протоколом тимчасового доступу до речей і документів та описом речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді та протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 21.06.2016, а тому вказана первинна документація об`єктивно не могла бути надана суду.

Відтак, суд приходить до висновку, що до перевірки було надано всі первинні документи, що підтверджують реальність господарської операції. Окрім того, досліджені судом документи містять усі необхідні та обов`язкові реквізити, підписи посадових осіб та печатки підприємств, календарні дати, місце відвантаження товару, що, у свою чергу, дає змогу ідентифікувати господарську операцію та коло осіб, які брали у ній участь.

Щодо посилань відповідача на відсутність у постачальника позивача матеріально-виробничих та/або трудових ресурсів, необхідних для здійснення підприємницької діяльності, не може бути достатньою підставою для позбавлення платника ПДВ покупця права на податковий кредит, то суд зазначає на наступне.

Юридична особа не може нести відповідальність за дії контрагентів при відсутності власної вини, інакше порушуються основні конституційні засади: дотримання принципу справедливості як невід`ємного елементу верховенства права (ст.8 Конституції України), індивідуальний характер відповідальності - тобто що відповідати має саме той, хто припустився порушення (ст.61 Конституції України), забезпечення доведеності вини (ст.129 Конституції України).

Норми Податкового кодексу України не ставлять у залежність право платника податку на податковий кредит від фактичної сплати сум податків до бюджету постачальниками товарів (послуг) по всьому ланцюгу поставки, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (послуг), призначених для використання у його господарській діяльності, сплатив ПДВ в ціні придбаних товарів (послуг), від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб`єктом господарювання, зокрема тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту. В свою чергу, реальність господарської операції визначається фактом руху активів та зміною стану зобов`язань суб`єкта господарювання, а не повноваженнями осіб із складання первинних документів, що засвідчують здійснення господарської операції.

Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Порушення платником податку - постачальником податкового законодавства може бути підставою для позбавлення іншого платника податку - покупця права на отримання податкової вигоди у вигляді збільшення суми витрат та/чи податкового кредиту лише за встановленого факту їхніх сумісних дій щодо незаконної мінімізації податкових зобов`язань.

Обставини, які б достовірно свідчили про наявність таких фактів, у акті перевірки не встановлені, також відповідачем не надані суду жодні докази щодо узгоджених дій позивача з його контрагентом, які б вказували на вчинення умисного порушення податкового законодавства, так само як і відсутні докази того, що позивач міг знати про порушення, які вчиняються його контрагентом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.02.2018 по справах № 802/1853/16-а, № 813/1974/17, № 813/1766/17.

Також, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримання позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Так, наведені відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між позивачем та контрагентом, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, відповідачем не було надано вироку у кримінальній справі чи рішення суду щодо фіктивної діяльності ТОВ "Тест-Ордер" або фіктивності укладених правочинів, натомість у своїх пояснення до справи, представник позивача зазначив, що кримінальне провадження № 0000042 закрито за відсутності складну кримінального порушення, згідно вимог п. 2, ч. 1, ст. 284 КПК України.

Верховний Суд у постанові від 04.09.2018 по справі № 826/18952/14 зазначив, що наявність кримінального провадження щодо контрагента платника податків, в якому не винесено вироку суду в кримінальному провадженні, або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності не є підставою для визнання спірних господарських операцій нереальними.

Відповідач правомірність своїх дій та прийнятих рішень не довів, у той час, як позивачем було надано суду належні та допустимі докази, якими підтверджується протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 02.05.2018 № та від 19.02.2018 №, а відтак, такі підлягають скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Згідно вимог ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати прийняте Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби податкове повідомлення- рішення від 02.05.2018 №, за платежем: податок на прибуток підприємств форми «Р» на суму 710 074, 00 грн.

Визнати протиправним та скасувати прийняте Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби податкове повідомлення- рішення від 19.02.2018 №, за платежем: податок на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) форми «Р» на суму 710 253, 00 грн.

Стягнути на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Тверська, 5, ) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної податкової служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 11-Г, ) понесені судові витрати у розмірі 21 304 (двадцять одна тисяча триста чотири) грн. 92 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення складено: 09.11.2020.

Суддя А.С. Мазур