Справа № 260/2221/20
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2020-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 260/2221/20 пров. № А/857/9531/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Курильця А.Р., Качмара В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Виконавчого комітету Ужгородської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «АТБ-Маркет», третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про зобов`язання вчинити дії за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Ужгородської міської ради на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 року про відмову у забезпеченні позову (суддя першої інстанції Рейті С.І., м. Ужгород),

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року Виконавчий комітет Ужгородської міської ради звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до ТОВ «АТБ-Маркет», третіх осіб Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Ужгородської міської ради про зобов`язання за власний рахунок знести об`єкти незавершеного будівництва «Будівництво магазину продовольчих та непродовольчих товарів» за адресою: м. Ужгород, вул. Українська, 58 на земельній ділянці з кадастровим номером :59:003:0052.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.06.2020 року відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

13.07.2020 року позивачем до суду подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони забудовнику ТОВ «АТБ-Маркет», підрядним організаціям ТОВ «Вертикаль-інвест», Монтажно-будівельній компанії «Капітель» до набрання чинності судовим рішенням виконувати будівельні роботи на об`єкті незавершеного будівництва «Будівництво магазину продовольчих та непродовольчих товарів» за адресою: м. Ужгород, вул. Українська, 58 на земельній ділянці з кадастровим номером :59:003:0052. Необхідність вжиття заходів забезпечення адміністративного позову обґрунтована тим, що відповідач продовжує будівельні роботи на вказаній ділянці без дозвільних документів та затвердженої відповідно до чинного законодавства проектної документації, незважаючи на приписи про припинення будівельних робіт.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 року у задоволенні заяви було відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, його оскаржив виконавчий комітет Ужгородської міської ради. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що є підстави для застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх невжиття може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі позитивного вирішення справи. Відповідач здійснює незаконне будівництво магазину в місті Ужгороді по вулиці Українській, 58 без дозвільних документів, не дивлячись на приписи ДАБК Ужгородської міської ради про припинення будівельних робіт.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені завчасно про час і місце судового розгляду справи, що підтверджено телефонограмами та звітом про надіслання судової повістки електронною поштою 4 листопада 2020 року.

Представник апелянта подав клопотання про відкладення розгляду справи про відкладення розгляду справи через територіальну віддаленість суду і відсутність можливості доїзду у зв`язку з епідеміологічною ситуацією.

Разом з тим, апеляційний суд дійшов виснову про відмову у задоволенні такого клопотання, оскільки має місце повторна неявка представника позивача в судове засідання. Також представник позивача зважаючи на складнощі доїзду до міста Львова мав можливість подати клопотання про призначення відеоконференції для забезпечення участі представника у судовому засіданні. Однак таким правом він не скористався.

Представник позивача також подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому процесі. Однак доказів неможливості забезпечення участі у судовому засіданні іншого представника, вказаного у довіреності, до суду подано не було. Також суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні докази зайнятості представника в іншому процесі в суді першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (частина друга статті 150 КАС України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено, крім іншого, шляхом: зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

За своєю суттю інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування: або обставин, що свідчать про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі. А також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

аким чином, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 826/8556/17.

При цьому, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Між тим, в обґрунтування заяви про забезпечення позову та апеляційної скарги позивач наводить всі ті самі доводи, що і в обґрунтування задоволення позовних вимог.

Надання судом їх оцінки до ухваленні рішення по суті позовних вимог не відповідає інституту забезпечення позову та вимогам законодавства щодо об`єктивного розгляду справи безстороннім, неупередженим судом.

Водночас, позивач жодними належними та допустимими доказами не обґрунтовує, що невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів саме позивача , за захистом яких він звернувся до суду .

Посилання апелянта на можливе завдання збитків іншим особам, зокрема контрагентам позивача, інвесторам проекту, суд вважає безпідставними, адже вказані обставини не є підставою для застосування заходів забезпечення позову.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції вжив заходів до всебічного і повного дослідження обставин справи і прийняв законне і обґрунтоване рішення .

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції розглянув заяву у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права.

Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то в силу вимог частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 313, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Виконавчого комітету Ужгородської міської ради залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 липня 2020 року про відмову у забезпеченні позову без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді А. Р. Курилець
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 10.11.2020.