Справа № 580/2733/20
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2020-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/2733/20 Суддя (судді) першої інстанції: В.О. Гаврилюк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Аліменка В.О.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність управління Служби безпеки України в Черкаській області щодо непроведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби;

- стягнути з управління Служби безпеки України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби в сумі 373 030,56 грн.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки та в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно залишено без розгляду.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для подальшого розгляду. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, в обґрунтування апеляційної скарги апелянт наполягає, що суд першої інстанції, залишаючи позовну заяву в частині без розгляду, безпідставно не врахував, що законодавчо визначене формулювання способу притягнення роботодавця до відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні не передбачає такого стягнення окремо за кожну з несвоєчасно здійснених виплат, а має відбуватись після фактичного остаточного розрахунку

Відповідно до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 липня 2020 року до Черкаського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 24 липня 2020 року відкрито провадження у справі № 580/2733/20.

02 вересня 2020 року до Черкаського окружного адміністративного суду надійшло клопотання Управління Служби безпеки України в Черкаській області, в якому відповідач просив залишити без розгляду адміністративний позов у зв`язку з пропуском місячного строку звернення до суду.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки та в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно залишено без розгляду.

Суд першої інстанції, залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки та в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, виходив з того, що 14.07.2017 року позивачеві виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки, 30.08.2017 року - одноразову грошову допомогу при звільненні, 25.10.2019 року - компенсацію за неотримане речове майно, проте до суду з цим позовом ОСОБА_1 звернувся лише 21.07.2020 року, тобто з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду вказала, що за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Тобто, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

З матеріалів справ вбачається, що предметом спору в даній справі є стягнення з Управління Служби безпеки України в Черкаській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби.

Відтак, оскільки спірні відносини пов`язані зі звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають положення КАС України, як норма спеціального процесуального закону.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, останнім днем проходження ОСОБА_1 військової служби було 07.07.2017 року.

При цьому, належні позивачу виплати при звільненні було здійснено:

1) грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки - 14.07.2017 року;

2) одноразової грошової допомоги при звільненні - 30.08.2017 року;

3) грошової компенсації за неотримане речове майно - 25.10.2019 року;

4) грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учасника бойових дій - 15.07.2020 року.

Суд першої інстанції вважав, що оскільки про виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні, грошової компенсації за неотримане речове майно позивач дізнався в день таких виплат, тобто 14.07.2017 року, 30.08.2017 року, 25.10.2019 року відповідно, а з цим позовом до суду звернувся 21.07.2020 року, тобто з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку.

При цьому, суд першої інстанції вказав, що виплата компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасника бойових дій проведена 15.07.2020 року, тому позивач в цій частині не пропустив місячний строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

В контексті вищевикладених висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

У рішенні Коснтитуційного Суду України № 4-рп/2012 року від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Кос= інституційний Суд вказав, що аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

У вищевказаному рішенні, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19 мали місце правовідносини аналогічні тим, що мають місце в даній справі, що розглядається апеляційним судом.

Так, у справі № 620/1982/19 позивача на підставі наказу начальника управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 12 січня 2017 року № 8-ос виключено зі списків особового складу. УСБУ в Чернігівській області здійснило виплату позивачу компенсації за неотримане речове майно 27 листопада 2017 року, одноразової грошової допомоги - 22 грудня 2017 року, компенсації ПДФО, утриманої з компенсації за неотримане речове майно - 30 серпня 2018 року.

Визначаючи наявність чи відсутність пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, Верховний Суд виходив з того, що остаточний розрахунок з позивачем УСБУ в Чернігівській області провело 30 серпня 2018 року, тому саме з цієї дати позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх трудових прав, і тому саме з цієї дати обраховується місячний строку звернення до адміністративного суду.

Відтак, з системного аналізу вищевказаного, колегія суддів дійшла висновку, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного фактичного розрахунку.

В даному випадку, визначальною є саме дата проведення остаточного фактичного розрахунку, оскільки саме це є моментом, коли працівник може визначити весь остаточний обсяг своїх вимог, позаяк законодавство не містить положень, які передбачають стягнення середнього заробітку за час затримки окремо кожної з несвоєчасно здійснених виплат.

Отже, помилковим є висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для залишення без розгляду позову ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки та в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, оскільки датою здійснення відповідачем фактичного остаточного розрахунку належних позивачу при звільненні сум є 15.07.2020 року, коли позивачеві було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки як учасника бойових дій.

Оскільки з позовною заявою про стягнення з Управління Служби безпеки України в Черкаській області середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби ОСОБА_1 звернувся 21.07.2020 року, що підтверджується штампом Черкаського окружного адміністративного суду, то колегія суддів вважає, що адміністративний позов було подано з дотриманням встанвленого законодавством місячного строку.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до створення перешкоди у реалізації позивачем права на доступ до правосуддя, а тому наявні підстави для його скасування.

Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для залишення без розгляду частини позову ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції - скасуванню, а справа - направленню для продовження розгляду до Черкаського окружного адміністративного суду.

Керуючись ст. 243, 315, 320, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року - задовольнити.

Ухвалу Черкаського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2020 року - скасувати та направити справу до Черкаського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Повний текст виготовлено 09.11.2020 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

В.О. Аліменко