Справа № 640/22771/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І., Парінова А. Б.

за участю секретаря Скидан С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року

у справі № 640/22771/19 (розглянуто у письмовому провадженні)

за позовом Громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1

до відповідача Державної міграційної служби України,

Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2019 року Громадянин Республіки Азербайджану ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач 1, ДМС України), Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (надалі по тексту - відповідач 2, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області № 192 від 02.05.2019 про відмову громадянину Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 169-19 від 21.10.2019 року про відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачі при прийнятті оскаржуваних рішень не поцікавились актуальною ситуацією у країні походження, незважаючи на те, що такі відомості були наведені позивачем у своїй заяві-анкеті. Так, за твердженнями позивача, побоювання останнього за своє життя та здоров`я викликані загальнопоширеним насильством у ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини на території Нагірного Карабаху , що підтверджується публікаціями в авторитетних джерелах інформації.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року в задоволенні позовних вимог громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не наводить жодного доказу на спростування фактів, заявлених позивачем, зокрема, ані ДМС України, ані суд першої інстанції не встановлюють, чому вони не вважають релевантними загальновизнані джерела інформації, актуальні на момент звернення Позивача, які вказують на ситуацію загальнопоширеного насильства, систематичне порушення прав людини і загальну небезпеку для життя, здоров`я і свободи позивача у країні його походження.

Представник позивача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідачів в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги, з підстав викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та просив рішення першої інстанції залишить в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Лачин, Республіка Азербайджан, за національністю - азербайджанець, сповідує іслам шиїтської течії , неодружений, освіта відсутня, писемністю не володіє. З документів, що посвідчує особу наявний паспорт №Р5243811, виданий 14.01.2013 Міністерством внутрішніх справ.

За твердженням позивача, територію країни громадянської належності залишив у вересні 2016 року, прибувши до України в міста Київ літаком через аеропорт "Бориспіль". Із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка погребує додаткового захисту (далі - заява), звернувся 09.04.2019 до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області. Причиною звернення за захистом зазначив загальне насильство у зв`язку із внутрішнім військовим конфліктом на території Нагорного Карабаху та складним матеріальним становищем.

Співбесіда з позивачем у ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області відбулася 26.04.2019, зміст співбесіди відображено у відповідному протоколі.

На підставі аналізу відповідей позивача на поставлені під час співбесіди запитання, з урахуванням інформації про поточну ситуацію в країні громадянської належності, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області складено відповідний висновок з аналізом інформації про країну походження та обставинами справи позивача.

Наказом т.в.о. начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Пустовіт О.О. від 02.05.2019 № 192 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання зазначеного наказу складено повідомлення від 02.05.2019 у якому позивача повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує захисту яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з очевидною необґрунтованістю заяви, а саме через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності та громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивачем 11.05.2019 було подано скаргу до Державної міграційної служби України. Строк розгляду скарги було продовжено до 31.10.2019 наказом Державної міграційної служби України від 29.08.2019 № 233. За результатами розгляду скарги позивач отримав Повідомлення ЦМУ ДМСУ у м. Києві та Київській області № 311 від 01.11.2019 про відхилення скарги на рішення територіального органу ЦМУ ДМСУ у м. Києві та Київській про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважаючи дії відповідачів протиправними щодо прийняття спірних рішень, зумовила його звернення до суду, з адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що його сім`я та родичі продовжують проживати у країні походження і їм нічого не загрожує, а основною метою отримання статусу біженця в Україні є покращення матеріального становища позивача, що доводить відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пунктів 1 та 13 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частинами 1 та 5 статті 5 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини 1 статті 7 цього Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 статті 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень. Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Так, під час співбесіди, яка оформлена протоколом від 26.04.2019 (стор. 85 - 87 (зворотна сторона) том І), позивачем зазначено наступне:

"Розкажіть будь-ласка якою була основна причина Вашого виїзду із Азербайджану? - Не міг знайти роботу. 18.05.1992 в Лачинському районі у зв`язку з захопленням вірменами території, де я проживав, я втратив сільське господарство (350 голів баранів, 25 корів та все майно), ми були вимушені виїхати в інший регіон для проживання у зв`язку з загрозою життю (оскільки вірмени вбивали людей на моїх очах). Ми виїхали в Калбаджарський район та проживали там до 29.04.1993, у зв`язку з захватом вірменами і цієї території ми були вимушені виїхати в Агджебединський район, с . Салманбеглі та проживав там до 2016 року до виїзду в Україну. Там було спокійно, але в мене були фінансові проблеми у зв`язку з тим, що не було роботи.";

"Що конкретно трапилось, що спонукало Вашому виїзду з Азербайджану в 2016 році? - У зв`язку з відсутністю роботи в мене був стрес. Хотів почати жити нормально. Я не можу працювати на будівництві, оскільки в мене є проблеми з серцем, приймаю пігулки (валідол, корвалол).";

"Де зараз Ваша родина? - Вони проживаюсь в Агджабежинській район, с. Салманбеглі.";

"Їм щось загрожує? - Ні їм нічого не загрожує.";

"Що може Вам загрожувати в разі повернення до Азербайджану? - Нічого, я просто не хочу туди їхати. До пенсії мені залишилось 13 років, а чим займатись в Азербайджані я не знаю.".

Суд першої інстанції звернув увагу, що під час співбесіди позивач зазначив, що у 1997 чи 1998 році останньому погрожували 6 осіб (зі слів заявника) кажучи: "Навіщо я хочу повернути території, хто я такий". На запитання про мету отримання статусу біженця, позивач зазначив, що "хоче просто вільно жити в Україні. Вільно від погроз людей, яких я не хочу називати. Я не знаю хто мені погрожує, але вони кажуть - "мовчи, ти хто такий щоб казати про повернення".

Дослідивши матеріали справи колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, водночас, його побоювання за своє життя та безпеку здебільшого були викликані незгодою невстановлених осіб з баченням позивача, що можливо були у минулому (більше, як 20 років), разом з тим, їх характер, ступінь загрози та реальність жодним чином не підтверджується, а отже позовні вимоги є необґрунтованими.

Щодо посилання апелянта, що ані ДМС України, ані суд першої інстанції не встановлюють, чому вони не вважають релевантними загальновизнані джерела інформації, актуальні на момент звернення Позивача, які вказують на ситуацію загальнопоширеного насильства, систематичне порушення прав людини і загальну небезпеку для життя, здоров`я і свободи позивача у країні його походження, колегія суддів не бере до уваги.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції зазначено, що посилання позивача на політичну ситуацію в країні також носять загальноінформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності, натомість, жодних доводів та доказів щодо наявності переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не надано.

Крім того, колегією суддів звертає увагу, що надана позивачем стаття із Інтернету «Над Нагорным Карабахом сгущаются тучи войны (Краткое содержание» не є публікацією УВКБ ООН та останній не несе за неї відповідальність, оскільки дана стаття належить виключно автору, який написав дану статтю.

В судовому засіданні представник позивача зазначає, що на даний час на території Республіки Азербайджан ведуться бойові дії, а отже позивач не може повернутися на Батьківщину.

Колегія суддів відхиляє дані твердження, оскільки з загально доступної інформації, яка розміщена і в Інтернет виданнях зазначено, що Кельбаджар , Агдам , Лачин повертаються Республіці Азербайджан та введено миротворців, а отже загрози життю та здоров`ю позивача не вбачається.

Більше того, позивачем зазначено, що його сім`я та родичі продовжують проживати у країні походження і їм нічого не загрожує станом на 2019 рік, а основною метою отримання статусу біженця в Україні є покращення матеріального становища позивача, що доводить відсутність підстав для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Також, в позовній заяві позивач зазначає, що в 2011 році він покинув Азербайджан та поїхав працювати в Росію, а коли повернувся на батьківщину, йому було відмовлено в отриманні допомоги, яку він отримував від уряду Азербайджана, в зв`язку з перебування більше 6 місяців за кордоном, а у 2016 році приїхав до України з метою працевлаштування.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач тільки в 2019 року звернувся до міграційної служби з заявою про отримання надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в той час, як прибув на територію України в 2016 році.

З аналізу матеріалів справи та норм права колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що однією з причин виїзду позивача з країни громадянської приналежності були економічні міркування, тобто працевлаштування і його небажання повернутися на батьківщину не ґрунтується на побоюваннях за своє життя та безпеку, оскільки пов`язані з бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру, з огляду на що його можна віднести до економічних мігрантів.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 2 статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів звертає увагу, що покладений на відповідача - суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності оспорюваного рішення (дій, бездіяльності) не звільняє позивача від обов`язку доведення обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2019 року по справі №456/952/16.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано під час розгляду справи у суді першої інстанції, та під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції переконливих доказів того, що його може бути призвано до армії, чи застосовано репресії в разі повернення на батьківщину, а судом першої інстанції правомірно прийнято рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи та зміст апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач не навів аргументів і не надав жодних доказів щодо неповного та необ`єктивного розгляду справи судом першої інстанції щодо правовідносин, які склалися станом на 2019 рік при прийнятті спірного рішення відповідачем.

Також, колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги є ідентичним позовній заяві та додатковим пояснення з додатками поданим позивачем до суду першої інстанції, а отже, доводи, викладені заявником в апеляційній скарзі були предметом дослідження суду першої інстанції і не знайшли свого належного підтвердження під час розгляду апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на позиції Європейського Суду з прав людини, які він висловив, зокрема, в п. 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення у справі «Кобець проти України», відповідно до якої, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Тобто, встановлюючи істину в справі суд повинен базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби в суду не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Дослідження матеріалів справи дає підстави для висновку про те, що відповідачем не спростовано доводи позивачів та не доведено наявності обставин, які стали підставою для винесення оскаржуваних постанов та не надано на обґрунтування своїх доводів жодних належних і допустимих доказів, які би могли поза розумним сумнівом підтверджувати висновки перевірки дотримання вимог у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.

Головуючий суддя Г. В. Земляна

Судді: Є.І. Мєзєнцев

А. Б. Парінов

Повний текст постанови складено 11 листопада 2020 року.