Суддя: Гриців Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2020-10-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року

м. Київ

Справа № 11-101сап20

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого Князєва В. С.,

судді-доповідача ГриціваМ. І.,

суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Пророка В. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

за участю секретаря судового засідання Біляр Л. В.,

представників:

скаржниці - адвокатів Ніколенко А. В., Клян А. Ф.

відповідача - Склярук Ю. В. ,

розглянула в судовому засіданні скаргу ОСОБА_2 на рішення Вищої ради правосуддя від 13 лютого 2020 року № 441/0/15-20, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02 грудня 2019 року № 3276/2дп/15-19 та

ВСТАНОВИЛА:

1. Друга Дисциплінарна палата Вищої ради правосуддя (далі - Друга ДП ВРП; ВРП, Рада відповідно) рішенням від 02 грудня 2019 року № 3276/2дп/15-19 притягнула суддю Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності за вчинення дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «б» пункту 1 частини першої статті 106 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) (незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору). За вчинення цього проступку застосувала до неї дисциплінарне стягнення у виді попередження.

2. Друга ДП ВРП встановила, що з 22 лютого 2019 року у провадженні слідчого судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_2 знаходилося на розгляді клопотання прокурора одного (четвертого) з відділів процесуального керівництва Генеральної прокуратури України Паршутіна А. Д. (далі - прокурор) про арешт майна, що на праві власності належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Восход Солар» (далі - ТОВ «Восход Солар»).

Слідчий суддя цього суду ОСОБА_2 ухвалою від 25 лютого 2019 року задовольнила клопотання прокурора, наклала арешт на таке рухоме та нерухоме майно, що на праві власності належить ТОВ «Восход Солар»: електростанцію на джерелах сонячної енергії загальною площею 1169,94 кв. м, що складається з комплексу будівель та споруд, пристанційного вузла, інверторних станцій у кількості 39 штук, комплектних трансформаторних підстанцій у кількості 5 штук, двох огорож, фотогальванічних елементів CNBM потужністю 245 Вт (CNBM-245P, 2013 рік) у кількості 56 320 штук, та заборонила розпоряджатися, відчужувати, користуватись будь-яким чином цим майном фізичним та юридичним особам, а також будь-яким державним реєстраторам органів державної реєстрації, приватним та державним нотаріусам вчиняти з ним дії, пов`язані з проведенням державної реєстрації (перереєстрації, поділу, виділу тощо) права власності на зазначене нерухоме та рухоме майно ТОВ «Восход Солар».

Прояви дисциплінарного проступку Друга ДП ВРП побачила в тому, що суддя ОСОБА_2 не мотивувала ухвалене нею рішення про накладення арешту на майно та заборону здійснювати щодо нього будь-які дії. Мотивувальна частина ухвали слідчого судді ОСОБА_2 відтворює лише зміст клопотання прокурора, містить цитування положень чинного законодавства, але в ній не наводяться конкретні, казуальні, змістовно-прикладні формулювання, її текст обмежується лише викладом загальних визначень на кшталт таких, що слідчий суддя дослідив у нарадчій кімнаті матеріали, надані органом досудового розслідування, з метою збереження речових доказів у цьому кримінальному провадженні вирішив, що є підстави для задоволення клопотання прокурора і накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, яке на праві власності належить ТОВ «Восход Солар».

Друга ДП ВРП відзначила також, що мотивувальна частина ухвали від 25 лютого 2019 року, постановлена слідчим суддею ОСОБА_2 , не відповідає вимогам статті 372 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), оскільки в ухвалі не наведено жодних встановлених слідчим суддею обставин із посиланням на відповідні докази, а також мотивів, з яких слідчий суддя виходила при постановленні ухвали про накладення арешту на майно. Задовольняючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя не врахувала положення частини одинадцятої статті 170, частини першої статті 173 КПК України щодо встановлення необхідності арешту майна, а також існування ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, та не обґрунтувала в ухвалі того, що незастосування найбільш обтяжливого способу арешту рухомого та нерухомого майна призведе до його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі.

Мотивуючи наявність в діях судді ОСОБА_2 ознак дисциплінарного проступку, Друга ДП ВРП послалася на висновки ухвали Київського апеляційного суду від 12 квітня 2019 року, який ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_2 від 25 лютого 2019 року скасував, постановив нову ухвалу, якою частково задовольнив клопотання прокурора та наклав арешт на фотогальванічні елементи CNBM потужністю 245 Вт (CNBM-245P, 2013 рік) у кількості 56 320 штук, що на праві власності належать ТОВ «Восход Солар», шляхом заборони в будь-який спосіб їх відчужувати.

Дисциплінарний орган надав значення тому, що апеляційний суд, коли скасовував ухвалу суду першої інстанції, визнав, що слідчий суддя неповною мірою дотрималася вимог статей 94, 132, 170 КПК України, вказав на необґрунтованість та помилковість рішення суду в частині накладення арешту на електростанцію на джерелах сонячної енергії, що складається з комплексу будівель та споруд. Відзначив, що вказане майно не було предметом застави, у зв`язку із чим не підтвердилися доводи сторони обвинувачення про відповідність такого майна критеріям, визначеним статтею 98 КПК України. Визнання іншого майна, яке не було предметом застави, речовим доказом не може бути підставою для його арешту, оскільки всупереч положенням частини п`ятої статті 132 КПК України органом досудового розслідування не доведено необхідності вчинення таких дій.

Друга ДП ВРП використала на підтвердження в діях скаржниці ознак дисциплінарного проступку міркування суду апеляційної інстанції про недотримання ініціатором клопотання вимог частини п`ятої статті 132 КПК України, на що слідчий суддя уваги не звернула та постановила рішення, висновки якого не відповідають обставинам справи.

Серед іншого, Друга ДП ВРП погодилася з тим, що процесуальний закон справді надає право слідчому судді розглянути клопотання про арешт майна за відсутності його власника вразі, якщо це є необхідним для забезпечення арешту майна, яке не перебуває в статусі тимчасово вилученого, але попри це визнала, що з ухвали слідчого судді ОСОБА_2 від 25 лютого 2019 року не вбачається встановлення судом такої необхідності, оскільки мотивувальна частина цього судового рішення не містить посилань на будь-які обставини, за яких слідчий суддя визнала розгляд заявленого клопотання можливим та доцільним за відсутності власника майна.

До того ж Друга ДП ВРП у своєму рішенні звернула увагу на те, що поза оцінкою фактичних обставин кримінального провадження та розглянутого слідчим суддею клопотання можна дійти висновку про те, що майно, на яке просив накласти арешт прокурор, не перебувало в статусі тимчасово вилученого майна, тому слідчий суддя відповідно до частини другої статті 172 КПК України вправі була прийняти рішення про розгляд клопотання за відсутності власника майна, але цьому мало передувати обов`язкове обґрунтування такого рішення.

3. Суддя ОСОБА_2 не погодилась із рішенням дисциплінарного органу і, вважаючи його незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, звернулась до ВРП зі скаргою. У скарзі зазначила, що суддя, у діях якого наявний склад дисциплінарного проступку, може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності винятково за умови, що він вчинив такий проступок умисно або через грубу необережність (недбалість). Але суддя не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності в разі встановлення в його діях звичайної недбалості.

Стверджувала, що під час розгляду дисциплінарної скарги не було встановлено умислу в її діях, які привели до порушення, поставленого їй за провину. На думку судді, її притягнули до дисциплінарної відповідальності за порушення, скоєне через недбалість, тоді як притягнення до такої відповідальності можливе тільки у разі, якщо така недбалість за ступенем прояву є грубою недбалістю (необережністю).

На підсилення цієї позиції автор скарги послалася на Висновок Венеціанської комісії від 13 березня 2017 року № 880/2017 про те, що згідно з європейськими стандартами «груба необережність» має місце у випадку, якщо: під час розгляду конкретної справи суддя відступив від послідовності дій, якої зазвичай дотримується він або його колеги під час розгляду подібних справ (об`єктивна складова); суддя не мав вагомої причини для таких дій (суб`єктивна складова).

З посиланням на норми статей 172, 174 КПК України суддя стверджує, що обсяг, фактична та юридична природа встановлених у справі обставин не місять в собі ознак складу дисциплінарного проступку. У клопотанні прокурор просив розглядати питання про арешт майна без повідомлення та виклику власника майна, оскільки це необхідно з метою забезпечення арешту майна - заходу, який за своєю правовою природою є невідкладним і нагальним. У зв`язку із цим закон дає можливість слідчому судді за наявності підстав вирішувати питання про арешт за відсутності власника майна. Відповідно до частини першої статті 174 КПК України особа, яка не була присутня при розгляді питання про арешт майна, має право заявити клопотання про скасування арешту майна. Крім того, ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Зазначала, що з огляду на положення статей 174, 409, 412 КПК України розгляд клопотання про арешт майна без виклику власника майна не є достатньою підставою для скасування накладеного арешту у будь-якому процесуальному порядку, тому брак обґрунтування в ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року необхідності розгляду клопотання прокурора без участі ТОВ «Восход Солар» не призвів до порушення прав ТОВ «Восход Солар», жодним чином не обмежив можливості останнього встановити підстави накладення арешту та оскаржити ухвалу про накладення арешту.

Суддя ОСОБА_2 критично поставилася до висновку Другої ДП ВРП про відсутність будь-якого належного мотивування ухвали Печерського районного суду міста Києва від 25 лютого 2019 року про накладення арешту на майно ТОВ «Восход Солар». Вказувала, що ця ухвала, зокрема й зміст її мотивувальної частини, повністю відповідає вимогам частини першої статті 372 КПК України.

Допускає, що обґрунтування підстав постановлення ухвали від 25 лютого 2019 року варто було викласти більш докладно та зазначає, що надалі намагатиметься приділяти цьому більше уваги.

Суддя ОСОБА_2 просила також врахувати об`єктивні обставини, які могли вплинути й стали одним із чинників, через які в ухвалі від 25 лютого 2019 року не був викладений вичерпний перелік мотивів її постановлення.

Із цього приводу зазначила, що рішенням зборів суддів її включено до колегії суддів з розгляду кримінальних проваджень та справ про адміністративні правопорушення, а також обрано слідчим суддею. Через тривале необрання суддів безстроково в Печерському районному суді міста Києва склалася критична ситуація. У зв`язку з відсутністю повноважень у великої кількості суддів виникла реальна загроза незабезпечення якісного та кількісного розгляду справ, оскільки навантаження з розгляду судових справ, яке перекладається на інших суддів, є надмірним. Штатним розписом Печерського районного суду міста Києва передбачено 36 посад суддів, фактично протягом 2019 року здійснювали правосуддя 19 суддів.

Із січня по листопад 2019 року в її провадженні перебувало 5934 судові справи, з них: 474 кримінальні провадження з обвинувальним актом; 2102 скарги і клопотання в порядку КПК України з невідкладними та скороченими строками розгляду (протягом трьох днів) та 3174 справи про адміністративні правопорушення, з яких 117 справ про корупційні діяння.

За вказаний період до її провадження надійшло 3870 судових справ, з них 1989 - це скарги і клопотання в порядку КПК України, строки розгляду яких невідкладні та скорочені (протягом трьох днів).

Наголошує, що її судове навантаження в середньому становить 26 справ на один робочий день, тому протягом робочого дня під її головуванням відбувається в середньому 15 судових засідань. За вказаний період нею було розглянуто 3180 судових справ, що становить майже 54 % розглянутих справ. Зазначає, що належно виконує обов`язки у складних умовах роботи, спричинених надмірним судовим навантаженням.

Беручи до уваги науково обґрунтований та рекомендований мінімальний показник середніх витрат часу на розгляд зазначених категорій справ (за одну годину робочого часу), для розгляду 5934 судових справ, які надійшли їй до розгляду протягом 148 робочих днів (при восьмигодинному робочому дні судді), за умови мінімальних витрат часу необхідно витратити 741 робочий день, тобто більш ніж трирічну кількість робочих днів. У зв`язку із цим описане судове навантаження виключає навіть можливість дотримання норм витрат часу, рекомендованих Радою суддів України на розгляд відповідної категорії судових справ, зводячи час до мінімуму, необхідного для дотримання процесуальних вимог щодо їх розгляду.

На думку судді, є очевидним, що зазначені показники вказують на наявність надмірного, а в певні робочі дні - непосильного судового навантаження, що своєю чергою не могло не призвести до того, що вона як слідчий суддя докладно не навела в ухвалі від 25 лютого 2019 року мотиви та підстави її постановлення.

Окремо звертала увагу, що постановлення ухвали від 25 лютого 2019 року у справі № 757/9093/19 не спричинило серйозних негативних наслідків для ТОВ «Восход Солар», яке реалізувало своє право на перегляд судового рішення та зазнало фактичних наслідків у вигляді обмеження права власності товариства.

Суддя ОСОБА_2 вказувала, що оскаржуване рішення створює негативні наслідки для неї як судді. Зокрема, за наявності непогашених дисциплінарних стягнень до судді має бути застосоване більш суворе дисциплінарне стягнення в разі розгляду інших справ про вчинення нею дисциплінарного проступку; суддя, який має непогашене дисциплінарне стягнення, не може брати участі в конкурсі на зайняття посади в іншому суді; суддя, який вчинив дисциплінарний проступок, маючи непогашене дисциплінарне стягнення, вважається таким, що вчинив грубе нехтування обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді, тощо.

Підсумовуючи, суддя зазначила, що наведені нею обставини у своїй сукупності свідчать про незаконність оскаржуваного рішення про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, у зв`язку із чим воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у притягненні її до дисциплінарної відповідальності.

4. ВРП Спірним рішенням залишила без змін рішення Другої ДП ВРП від 02 грудня 2019 року № 3276/2дп/15-19.

Рада виходила з того, що доводи скарги судді ОСОБА_2 щодо можливості подання скаржником клопотання про скасування в порядку статті 174 КПК України накладеного на майно арешту, яким обмежено права власника майна без його відома, не спростовують незазначення слідчим суддею мотивів відхилення чи прийняття доводів прокурора, наведених у клопотанні щодо здійснення розгляду клопотання за відсутності ТОВ «Восход Солар».

Дисциплінарна палата, не втручаючись у суть постановленого суддею процесуального документа у справі № 757/9093/19, здійснила перевірку саме процесуальних дій судді під час розгляду клопотання та дотримання суддею вимог статті 372 КПК України щодо змісту ухвали, за результатами якої дійшла висновку про невиконання суддею обов`язків, покладених на неї кримінальним процесуальним законодавством.

Твердження судді ОСОБА_2 про те, що тільки суд апеляційної інстанції наділений правом перевірки законності та обґрунтованості постановленої нею ухвали про накладення арешту на майно скаржника, до якого звернувся скаржник, Рада не визнала слушними, оскільки перевірка судом другої інстанції законності судового рішення суду першої інстанції не звільняє суддю від необхідності належного обґрунтування ухваленого судового документа.

На аргументи судді ОСОБА_2 про те, що суд апеляційної інстанції не встановив порушень нею вимог КПК України під час розгляду клопотання про арешт майна, ВРП відповіла, що ці аргументи не спростовують висновків Другої ДП ВРП про наявність у її діях складу поставленого їй за провину дисциплінарного проступку, оскільки встановлення наявності або відсутності в діях судді складу такого діяння належить до дискреційних повноважень Дисциплінарних палат ВРП.

ВРП не погодилася з покликаннями скаржниці про незаконність притягнення її до дисциплінарної відповідальності через невстановлення в її діях ознак грубої недбалості, розцінила їх як безпідставні, позаяк під час розгляду вказаної скарги та перевірки доводів скаржниці Дисциплінарна палата не надавала оцінки доказам та не переглядала судове рішення, а лише встановила факт незазначення нею як слідчим суддею в ухвалі мотивів прийняття рішення під час розгляду клопотання прокурора щодо обґрунтованості його розгляду без участі ТОВ «Восход Солар» та незазначення мотивів прийняття рішення по суті заявленого прокурором клопотання, що свідчить про недбалість, вказує на неналежне виконання обов`язків суддею та є підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності.

На переконання ВРП, безпідставними і недостатніми для скасування рішення дисциплінарного органу стосовно судді ОСОБА_2 є доводи останньої про її тривалу роботу на посаді судді, значний рівень навантаження, бо вони не завадили їй розглянути справу № 757/9093/19 та ухвалити в ній судове рішення в межах розумних строків.

Подібним чином ВРП розцінила доводи скаржниці про те, що самі по собі результати апеляційного перегляду справи не спричинили настання серйозних негативних наслідків для ТОВ «Восход Солар». Рада вважала, що ці відомості були враховані під час здійснення перевірки та ухвалення рішення за її результатами.

5. Далі ВРП констатувала, що під дисциплінарним проступком судді розуміє винне, протиправне порушення службових обов`язків, що виражається в обмеженні або порушенні законних прав та інтересів осіб, які беруть участь у судочинстві, або перешкоджанні в доступі до правосуддя, порушенні суддівських обмежень і так само загальновизнаних моральних вимог.

Відповідно до пункту 63 Висновку № 10 (2007) Консультативної ради європейських суддів «Судова влада на службі суспільства» суддя, який нехтує розглядом справ через ледарство або який є абсолютно некомпетентний при їх вирішенні, повинен притягуватися до дисциплінарної відповідальності.

Притримуючись цього визначення поняття дисциплінарного проступку, ВРП відповідно до фактичних обставин діяння, поставленого за провину скаржниці, навела такі обставини, судження та мотиви, опираючись на які вона погодилася з висновком Другої ДП ВРП про наявність у своїх діях ознак дисциплінарного проступку, передбаченого підпунктом «б» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402?VIII - незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору.

Зокрема, ВРП зазначила, що вмотивованість - це вимога до суду наводити письмово в рішенні судження, пояснення про наявність чи відсутність фактів, які є основою висновку суду. Це також пояснення суду, чому він виніс саме таке рішення, погодився з одними та відкинув інші доводи.

Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 34-36, 40) судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованими. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, є насамперед гарантією проти свавілля. Суддя зобов`язаний вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правомірність. Підстави прийняття рішення мають бути узгодженими, чіткими, недвозначними й несуперечливими. Вони повинні давати можливість читачеві простежити логіку міркувань, які привели суддю до ухваленого ним рішення. Виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Право особи на справедливий судовий розгляд при визначенні її цивільних прав і обов`язків забезпечується і конкретизується, зокрема, через право на мотивоване судове рішення, що також знайшло пояснення в прецедентах Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (пункт 24) Суд наголошує, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У рішенні у справі «Бендерський проти України» (пункт 42) Суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися.

Водночас оскільки на суд покладено обов`язок здійснювати правосуддя на засадах верховенства права, забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Законів України «Про судоустрій і статус суддів» у редакціях від 07 липня 2010 року та 02 червня 2016 року), зазначений обов`язок суду полягає в закладенні у свої мотиви відповідної аргументації з дотриманням принципів верховенства права.

Як неодноразово наголошував ЄСПЛ, вимога щодо мотивування судового рішення - важлива процедурна гарантія від свавільності судових органів (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», пункти 29-30).

Обґрунтування судового рішення, його мотивування та аргументація - це ключовий критерій якості окремого судового рішення, за яким оцінюється ефективність діяльності всієї судової системи.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) щодо якості судових рішень на рівні рекомендацій, що мають характер норм «м`якого права», наголосила, що якість будь-якого судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. Воно не лише полегшує розуміння сторонами суті рішення, а насамперед слугує гарантією проти свавілля. Обґрунтування судового рішення загалом засвідчує дотримання національним суддею принципів, проголошених ЄСПЛ. При цьому навіть «проміжні» процесуальні рішення потребують належного викладу підстав їх прийняття, якщо вони стосуються індивідуальних свобод. Належне мотивування судового рішення - це стандарт ЄСПЛ, напрацьований за результатами розгляду заяв про порушення права на справедливий суд. Аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції свідчить, що право на мотивоване судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи.

По-перше, ціль мотивування судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати і довести, передусім сторонам, що суд справді почув їхні позиції, а не проігнорував їх. По-друге, мотивоване судове рішення надає сторонам змогу вирішити питання про доцільність його оскарження. По-третє, належне мотивування судового рішення забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи. По-четверте, тільки мотивоване судове рішення забезпечує можливість здійснювати суспільний контроль за правосуддям.

ЄСПЛ у своїх рішеннях послідовно констатує, що пункт 1 статті 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях. Хоча ЄСПЛ і наголошує, що ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент, таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи. Така свобода національних судів у сфері оцінки доказів, аргументації й мотивування судових рішень не повинна сприйматися як дозвіл для суду поводитися з доводами свавільно й на власний розсуд та без наведення відповідних мотивів визначати, чи заслуговує будь-який довід сторони конфлікту того, щоб бути окремо прокоментованим у судовому рішенні. Навпаки, така дискреція зобов`язує суд у кожній конкретній справі надзвичайно ретельно підходити до оцінки всіх без винятку доказів і доводів якраз для того, щоб визначити з них ті, що обов`язково потребують особливої уваги та наведення в рішенні відповідних аргументів «за» чи «проти» їх прийняття.

Щоб судове рішення вважалося належно мотивованим, недостатньо просто процитувати закон та перерахувати докази, надані сторонами. Важливо навести ті висновки, яких дійшов суд за результатами оцінки доказів, та знайти настільки вагомі й одночасно зрозумілі аргументи на користь прийнятого рішення, щоб вони переконали в законності й справедливості вирішення спору навіть ту сторону, яка в цьому спорі програла.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до частини першої статті 372 КПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням: суті питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

6. ВРП погодилася з тим, що у рішенні Другої ДП ВРП вказано, що з ухвали від 25 лютого 2019 року (справа № 757/9093/19) вбачається, що суддя ОСОБА_2 (за винятком відтворення змісту клопотання прокурора та цитування положень чинного законодавства) обмежилась лише посиланням на процесуальну норму та загальними фразами, що свідчить про формальний розгляд клопотання.

Суддя ОСОБА_2 постановила ухвалу від 25 лютого 2019 року, яка не відповідає вимогам статті 372 КПК України щодо її змісту, оскільки в ухвалі не наведено жодних встановлених слідчим суддею обставин з посиланням на відповідні докази, а також мотивів, з яких слідчий суддя виходила при постановленні ухвали про накладення арешту на майно; не зазначено, з яких саме підстав суддя розглянула клопотання за відсутності власників майна, не зазначено слідчим суддею і норму статті КПК України, яка регулює її застосування, а також підстави, якими керувалася суддя, задовольняючи клопотання, подане прокурором.

На думку ВРП, дисциплінарний орган дійшов правильного висновку, що незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо питання, яке розглядається судом, свідчить про порушення суддею ОСОБА_2 встановлених процесуальним законом вимог щодо змісту ухвали, зокрема її мотивувальної частини. Дисциплінарний орган встановив, що, постановляючи ухвалу про задоволення клопотання про накладення арешту на майно, слідчий суддя ОСОБА_2 порушила встановлені частиною першою статті 372 КПК України вимоги щодо змісту ухвали, оскільки в мотивувальній частині не вказала, які саме доводи нею взяті до уваги, а також чим вона керувалась, беручи до уваги надані прокурором докази на обґрунтування поданого ним клопотання.

Зокрема, з матеріалів дисциплінарної справи вбачається, що Друга ДП ВРП дійшла висновку, що слідчий суддя ОСОБА_2 під час розгляду справи № 757/9093/19 не зазначила мотивів постановлення ухвали від 25 лютого 2019 року, необґрунтовано постановила її без повідомлення власника цього майна, а саме ТОВ «Восход Солар», і наклала арешт, який явно не відповідав зазначеній в ухвалі суду меті - забезпечити «збереження речових доказів», чим порушила вимоги статей 94, 132, 173 КПК України.

Відповідно до вимог частини першої статті 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

ВРП не погодилася з доводами судді про те, що невмотивованість ухвали про арешт майна спричинена суддівським навантаженням, оскільки вони суперечать покладеним на суддю завданням щодо вирішення судових справ відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства та не спростовують встановлених Дисциплінарною палатою порушень норм процесуального закону.

Інших тверджень, які б могли слугувати підставою для скасування рішення Другої ДП ВРП від 02 грудня 2019 року № 3276/2дп/15-19, на погляд ВРП, скарга судді ОСОБА_2 не містила.

Друга ДП ВРП за браком доказів, які б підтверджували наявність умислу в діях судді ОСОБА_2 під час розгляду вказаної справи, кваліфікувала її дії за підпунктом «б» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII (незазначення мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору).

ВРП частково погодилась із такими висновками Дисциплінарної палати у цій частині й, оцінюючи всі встановлені під час попередньої перевірки обставини в сукупності, визнала правильною кваліфікацію дій судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_2 за підпунктом «б» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII(внаслідок недбалості незазначення мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору).

Згідно із частиною другою статті 109 Закону № 1402-VIII та частиною п`ятою статті 50 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності.

З огляду на наведене, враховуючи вимоги статті 109 Закону № 1402-VIII та встановлені Дисциплінарною палатою обставини, ВРП вважала, що застосування до судді ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у виді попередження є пропорційним вчиненому нею дисциплінарному проступку.

ВРП погодилася, що при обранні цього виду стягнення Друга ДП ВРП зважила на відомості про особу судді, її позитивну характеристику, ступінь та форму вини у вчиненні проступку, не притягнення її раніше до дисциплінарної відповідальності та надмірне судове навантаження.

Підсумовуючи всі досліджені обставини, ВРП виснувала, що застосоване Другою ДП ВРП до судді ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення у вигляді попередження є пропорційним вчиненому дисциплінарному проступку та відповідає вимогам статті 109 Закону № 1402?VIII, статті 50 Закону № 1798-VIII.

За результатами розгляду скарги судді ОСОБА_2 на рішення Другої ДП ВРП від 02 грудня 2019 року № 3276/2дп/15-19 про притягнення її до дисциплінарної відповідальності Рада дійшла висновку про залишення цього рішення без змін.

7. 16 березня 2020 року суддя ОСОБА_2 звернулася до Великої Палати Верховного Суду із скаргою на спірне рішення, у якій просить визнати його протиправним і скасувати.

Обґрунтування зазначеної скарги є подібним до мотивів іншої скарги цієї судді, яку вона подала до Ради на рішення Другої ДП ВРП від 02 грудня 2019 року № 3276/2дп/15-19.

Разом із цим обґрунтуванням суддя ОСОБА_2 додатково послалася на:

- те, що ВРП усупереч вимогам Закону № 1798-VIII у спірному рішенні не навела мотивів щодо необхідності притягнення її до дисциплінарної відповідальності, безпідставно не врахувала аргументів скаржниці щодо закріпленого на законодавчому рівні особливого порядку притягнення судді до дисциплінарної відповідальності з огляду на конституційний принцип незалежності суддів;

- неможливість довільного використання дискреційних повноважень Ради;

- протиправність дій дисциплінарного органу щодо переоцінки ухваленого суддею рішення;

- неможливість проставлення судді в провину скасування ухвалених ним рішень судом вищої інстанції та надання оцінки прийнятим суддею рішень у конкретній справі, з огляду на численні рекомендації міжнародних інституцій, за якими суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості;

- відсутність в її діях складу дисциплінарного проступку, грубої недбалості чи порушення закону при ухваленні судового рішення, що поставлено в провину судді ОСОБА_2 .

8. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 19 березня 2020 року відкрила провадження у цій справі.

У відзиві на скаргу ВРП навела мотиви незгоди зі скаргою, просить відмовити в її задоволенні повністю, а спірне рішення - залишити без змін.

У судовому засіданні представники скаржниці - адвокати Ніколенко А. В. і Клян А. Ф. підтримали доводи скарги їхньої довірительки й просили її задовольнити із зазначених у ній підстав.

Представник відповідача заперечила проти задоволення скарги. Незгоду мотивувала доводами, зазначеними у відзиві.

9. Велика Палата Верховного Суду заслухала пояснення сторін, дослідила матеріали справи і дійшла висновку про таке.

10. З преамбули та частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII видно, що цей Закон визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП. Рада є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з підстави незазначення в судовому рішенні мотивів прийняття або відхилення аргументів сторін щодо суті спору.

Відповідно до частини першої статті 107 цього Закону право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа.

За частиною першою статті 108 цього Закону дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати ВРП у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.

Згідно із частинами першою та другою статті 109 Закону № 1402-VIII дисциплінарне стягнення стосовно судді може застосовуватися у виді: 1) попередження; 2) догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; 3) суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; 4) подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов`язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; 5) подання про переведення судді до суду нижчого рівня; 6) подання про звільнення судді з посади. Під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності.

За частиною четвертою статті 109 Закону № 1402-VIII дисциплінарні стягнення, визначені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, не застосовуються у разі вчинення суддею проступків, визначених пунктами 3, 10-12, 14, 15 частини першої статті 106 цього Закону.

Відповідно до статті 111 цього Закону суддя може оскаржити рішення про притягнення його до дисциплінарної відповідальності з підстав та в порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя».

Частинами першою, другою статті 52 цього Закону передбачено, що рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути скасовано з переліку підстав, який є вичерпним і таким: 1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні; 3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону; 4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків. Право на оскарження до суду рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, має суддя, щодо якого було ухвалено відповідне рішення, та скаржник, якщо рішення Вищої ради правосуддя ухвалене за його скаргою.

За пунктами 2, 3 частини першої, частиною сьомою, восьмою статті 266 КАС України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: законності дій чи бездіяльності <…> ВРП <…>; законності актів ВРП <…>; законності рішень ВРП, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат. На рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати Верховного Суду. Така скарга розглядається за правилами касаційного провадження, встановленими цим Кодексом. Велика Палата Верховного Суду за наслідками розгляду справи щодо оскарження рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може скасувати оскаржуване рішення ВРП або залишити його без змін. У випадку скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно.

Консультативна рада європейських суддів у своєму висновку зазначила, що «дисциплінарний розгляд справи в кожній країні повинен передбачати можливість подання апеляції на рішення первинного дисциплінарного органу (відомства або суду) до суду» (пункт 77 (v) Висновку № 3 КРЄС про принципи та правила, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та неупередженості (2002)).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з практикою цього Суду «навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов`язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції». У рамках скарги за статтею 6 Конвенції для того, щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі фактори, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, в який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (рішення ЄСПЛ від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», пункт 123).

Можливість оскаржити рішення по суті є важливим запобіжником суддівської незалежності та незалежності судової системи в цілому.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

ЄСПЛ у Рішенні від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначив, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та й доказів, поданих сторонами.

Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 1-1/2004 у справі про офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 126 Конституції України та частини другої статті 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) зазначив, що незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності; забезпеченням державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей; гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту; забороною суддям належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, займатися за сумісництвом певними видами діяльності; притягненням до юридичної відповідальності винних осіб за неповагу до суддів і суду; суддівським самоврядуванням.

11. Велика Палата Верховного Суду в межах доводів і вимог скарги та на підставі встановлених фактичних обставин, що стали передумовами для висновку про вчинення суддею дисциплінарного порушення, перевірила правильність застосування дисциплінарними органами норм матеріального і процедурного права, зокрема, оцінила спірне рішення щодо наявності у ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді, мотиви відповідача про скоєння суддею дисциплінарного проступку та вважає, що відповідь на порушені в скарзі судді ОСОБА_2 питання правомірності рішення дисциплінарного органу про притягнення її до дисциплінарної відповідальності потребує насамперед з`ясування: чи було вчинено дисциплінарне правопорушення, які фактичні підстави цього проступку; чи містить діяння, яке поставлено за провину судді ОСОБА_2 , ознаки дисциплінарного проступку; чи встановлює закон підстави, за яких вчиненні цим суддею дії мають (можуть) розцінюватися (кваліфікуватися) як дисциплінарний проступок; чи встановлює закон дисциплінарну відповідальність за порушення, яке поставлено за провину судді ОСОБА_2 ; чи є обґрунтовані підстави для визнання судді винною у скоєнні дисциплінарного делікту; чи немає обставин, що виключають дисциплінарну відповідальність судді за ті дії, які вона вчинила; чи встановлена законом процедура здійснення дисциплінарного провадження стосовно судді; чи були встановлені законом приводи для здійснення дисциплінарного провадження відносно судді; чи була дотримана процедура провадження; чи повноважний орган провадив дисциплінарне провадження щодо судді ОСОБА_2 ; чи не були порушені права судді ОСОБА_2 , передбачені законом, під час здійснення дисциплінарного провадження; чи мотивованим і обґрунтованим є рішення дисциплінарного органу ВРП і самої ВРП про вчинення суддею ОСОБА_2 дисциплінарного порушення; чи отримали правову оцінку твердження судді, висловлені нею на свій захист; чи є обставини, що вказують на обрання судді ОСОБА_2 надмірно суворого, непропорційного, а звідси - несправедливого виду дисциплінарного стягнення; чи не вийшов уповноважений дисциплінарний орган за межі своїх повноважень і не вдався до оцінки законності і обґрунтованості судового рішення, постановленого під головуванням судді ОСОБА_2 .

12. З огляду на означені межі Велика Палата Верховного Суду передусім зазначає про таке.

У скарзі не заперечується те, що дисциплінарне провадження відносно скаржниці врегульовано законом, на підставі якого визначені органи, що здійснюють таке провадження. Встановлені підстави для відкриття дисциплінарного провадження, повноваження цих органів, види та умови накладення дисциплінарного стягнення.

Як видно зі змісту скарги, в ній не акцентується увага на істотних порушеннях перебігу здійснення дисциплінарного провадження, послідовності чи хронології дій дисциплінарного органу, які б могли поставити під сумнів результати розгляду.

Не містить скарга, як і матеріали справи, відомостей про обмеження права судді надати письмові пояснення по суті скарги чи донести свою позицію безпосередньо дисциплінарному органу на засіданні з розгляду дисциплінарної справи.

У рішенні Другої ДП ВРП викладені підстави дисциплінарної відповідальності судді ОСОБА_2 , набір і зовнішній вираз яких скаржниця фактично не заперечує або, інакше кажучи, не ставить під сумнів факт розгляду нею зазначеної вище справи, ухваленого у ній процесуального рішення.

Поряд із цим зі змісту скарги та позиції скаржниці під час перегляду спірного рішення видно, що суддя ОСОБА_2 категорично не згодна з тим, як Друга ДП ВРП і Рада оцінили її дії і рішення під час судового розгляду згаданої вище справи.

13. Велика Палата Верховного Суду вважає, що у спірному рішенні ВРП правильно погодилася з тим, що підстави дисциплінарного правопорушення, які встановила Друга ДП ВРП і які були відтворені в цій постанові, містять достатньо даних для настання дисциплінарної відповідальності. У цьому рішенні Рада проаналізувала її і надала відповідну правову характеристику з погляду належності до ознак, що утворюють склад дисциплінарного делікту.

Рада слушно погодилася з рішенням її ДП ВРП про те, що порушення, яке вчинила ОСОБА_2 , підпадає під правову кваліфікацію, яку сформулювала Дисциплінарна палата. Рада обґрунтовано схвалила рішення Дисциплінарної палати про відсутність підстав для звільнення судді від дисциплінарної відповідальності.

Рада перевірила і не поставила під сумнів того, що вибір виду дисциплінарного стягнення провадився на підставі характеру вчиненого суддею діяння, відомостей про особу судді та обставин, що впливають на дисциплінарну відповідальність, з розуміння того, що проступок вчинила саме суддя і саме у сфері правосуддя, а також наскільки дії судді під час здійснення провадження у справі були об`єктивними, відповідали вимогам закону.

14. Велика Палата Верховного Суду висновує, що наведені в спірному рішенні результати розгляду скарги судді ОСОБА_2 на рішення Другої ДП ВРП вмотивовані, ґрунтуються на належних і допустимих доказах, рішення ухвалене на підставі закону та з урахуванням принципу пропорційності. Передбачених статтею 52 Закону № 1798-VIII обов`язкових підстав для скасування спірного рішення ВРП немає. Рада діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом № 1798-VIII.

15. У скарзі до ВРП на рішення її Другої ДП суддя ОСОБА_2 навела доводи про його протиправність і необхідність прийняття запропонованого у скарзі рішення. ВРП навела мотиви незгоди з ними, зміст яких зазначений вище у цій постанові. Доводи тієї скарги в основному перекликаються з міркуваннями та вимогами, які містяться в скарзі на спірне рішення.

Велика Палата Верховного Суду не вбачає у скарзі судді, яку остання до неї подала, доводів чи аргументів, що були би вагомими чи відмінними від наведених у скарзі до ВРП настільки, щоб задовольнити їх та ухвалити нове рішення, яким відмовити у притягненні судді ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності.

У контексті цього слід визнати необґрунтованими і непереконливими твердження скаржниці про те, що обраний судді ОСОБА_2 вид дисциплінарного стягнення є надмірно суворим, свавільним чи очевидно несправедливим.

16. Велика Палата Верховного Суду не вважає, що Рада перебрала на себе не властиві їй повноваження оцінювати законність і обґрунтованість судових рішень, на чому наполягає скаржниця.

Друга ДП ВРП у своєму рішенні і Рада у спірному рішенні виокремили, що за наслідками розгляду дисциплінарної скарги не оцінюють законність і обґрунтованість судового рішення, постановленого під головуванням судді ОСОБА_2 . З текстів та змісту цих рішень не вбачається таких оцінних суджень.

У розумінні положень статті 106 Закону № 1402-VIII, зокрема й підпункту «б» пункту 1 частини першої цієї статті, дисциплінарний орган повинен встановити, які дії здійснив суддя в царині своєї діяльності, якою є сфера правосуддя; як процесуальний закон приписує діяти чи не діяти судді; які рішення має вчинити суддя, а на які встановлені обмеження чи заборона; чи діяв суддя відповідно до закону та відомих нормативних положень і якщо чинив усупереч, то через які причини, якими мотивами керувався. Встановлення кваліфікуючих фактичних обставин дисциплінарного правопорушення, вибір нормативних положень і зіставлення фактичних передумов дисциплінарного проступку із вимогами закону, що встановлюють процедуру здійснення судочинства, норми поведінки судді, зокрема й етичні правила, виявлення в діях судді невідповідності, відхилення, недотримання чи інших негативних поведінкових факторів, зовнішній вираз яких відображає ставлення свідомості і волі судді до суті та характеру цих дій і дає можливість визначити, чи вчиняв ці дії суддя умисно або через грубу недбалість, утворюють юридичну кваліфікацію фактичних взаємовідносин, формують обсяг та зміст (тіло) діяння. Встановлюються ознаки, що характеризують діяння як дисциплінарний проступок, його негативні наслідки і причинний зв`язок між ними, надається юридична оцінка проступку.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За частинами першими статті 409, статті 413, статті 412 цього Кодексу, зокрема, апеляційний суд має повноваження переглядати судове рішення суду першої інстанції і визнавати, чи мало місце істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, під яким вважається: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту. За цим же Законом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Повноваженнями перегляду й правової оцінки законності судового рішення суду першої інстанції наділений й суд касаційної інстанції.

З наведеного випливає, що порушення правових (матеріальних чи процесуальних) норм, а звідси - законність/незаконність судового рішення, яка проявляється в їхньому неправильному застосуванні, може охоплюватися предметом дослідження дисциплінарного провадження і бути предметом перегляду й перевірки законності та обґрунтованості судового рішення, повноваження на які надано судам апеляційної та/або касаційної інстанцій. Кожне із цих проваджень має свої завдання, функції, способи дослідження, повноваження компетентних органів і законодавчі застереження та заборону перебирати на себе повноваження одне одного.

Сказане дає підстави вважати, що повноваження вищих судових інстанцій перевіряти та оцінювати законність й обґрунтованість судових рішень судів попередніх інстанцій не означає, що судові дисциплінарні органи, діючи виключно в рамках свого статусу, повноважень і порядку, неправоможні дати юридичну кваліфікацію фактичним взаємовідносинам, які склалися у зв`язку з діями і рішеннями судді, на предмет наявності в них ознак дисциплінарного проступку.

17. Отже, з огляду на встановлені обставини Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги судді ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення ВРП.

Керуючись статтями 243, 266, 349, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Скаргу ОСОБА_2 на рішення Вищої ради правосуддя від 13 лютого 2020 року № 441/0/15-20, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Другої Дисциплінарної палати від 02 грудня 2019 року № 3276/2дп/15-19, залишити без задоволення, а рішення Вищої ради правосуддя від 13 лютого 2020 року № 441/0/15-20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. С. Князєв

Суддя-доповідач М. І. Гриців

Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко

Т. О. Анцупова В. В. Пророк

В. В. Британчук О. М. Ситнік

Ю. Л. Власов О. С. Ткачук

Д. А. Гудима В. Ю. Уркевич

О. С. Золотніков О. Г. Яновська

О. Р. Кібенко