Справа № 640/1013/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/1013/19 Суддя першої інстанції: Чудак О.М.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:
У січні 2019 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Фінансового управління Генерального штабу Збройних Сил України (далі Відповідач, Фінансове управління Генштабу) про:

- визнання протиправною бездіяльності Фінансового управління Генштабу, що виразилася у не нарахуванні та не виплаті належної йому індексації грошового забезпечення, передбаченої Законом України від 03.07.1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», згідно із Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, за період з січня 2015 року по лютий 2017 року під час проходження ним військової служби в Головному управлінні Військової служби правопорядку Збройних Сил України;

- зобов`язання Фінансового управління Генштабу нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, передбачену Законом України від 03.07.1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», згідно Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, за період з січня 2015 року по лютий 2017 року під час проходження ОСОБА_1 військової служби в Головному управлінні Військової служби правопорядку Збройних Сил України у розмірі 19 982,53 грн.;

- у разі задоволення вимог, викладених у пунктах 2-3 позовної заяви, зобов`язання Фінансового управління Генштабу виплатити рівноцінну та повну компенсацію втрат доходів за сплату відповідно до розділу IV Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримується з одержаної суми індексації грошового забезпечення, як таку, що не компенсується відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України з вини відповідача через несвоєчасне нарахування та виплату зазначеної індексації грошового забезпечення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Відповідача, що виразилася у не нарахуванні та не виплаті належної Позивачу індексації грошового забезпечення, передбаченої Законом України від 03.07.1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», згідно Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, за період з січня 2015 року по лютий 2017 року під час проходження ним військової служби в Головному управлінні Військової служби правопорядку Збройних Сил України;

- зобов`язано Фінансове управління Генерального штабу Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення, передбачену Законом України від 03.07.1991 №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», згідно Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, за період з січня 2015 року по лютий 2017 року під час проходження ним військової служби в Головному управлінні Військової служби правопорядку Збройних Сил України.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючі позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що проведення індексації у зв`язку із зростанням споживчих цін (інфляції) є обов`язковим для всіх роботодавців, а приписами чинного законодавства не скасовано виплату індексації заробітної плати та не пов`язано вчинення таких дій з надходженням коштів до підприємства, установи, організації.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що, по-перше, обґрунтовані розрахунки суми індексації матеріали справи не містять, по-друге, вимоги щодо компенсації втрати частини доходів є передчасними.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Крім того, не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його частково в питанні відмови у задоволенні позовних вимог та змінити в іншій частині. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, судом не було враховано надання Позивачем обґрунтованих розрахунків суми індексації, правильність яких Відповідачем під сумнів не ставилася, а відтак суд мав можливість зазначити належну до виплати суму індексації, по-друге, суд помилково ототожнив компенсацію утримання сум податку на доходи фізичних осіб, передбачену п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України, із компенсацією втрати частини доходів, а відтак безпідставно відмовив у задоволенні позову в указаній частині.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційні скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фінансового управління Генштабу, а в разі апеляційного розгляду залишити її без задоволення. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що будь-яких аргументів на спростування позиції суду першої інстанції Відповідачем не наведено, а жодних доказів наявності в особи, які підписала апеляційну скаргу, діяти від імені Фінансового управління Генштабу, до апеляційної скарги не додано.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2020 року справу закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фінансового управління Генштабу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.11.2020 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді старшого офіцера відділу організації патрульно-постової служби, розшуку та діяльності Військової служби правопорядку у гарнізонах Центрального управління Військової служби правопорядку (по м. Києву і Київській області).

Наказом Міністерства оборони України (по особовому складу) від 03.05.2017 року №294 Позивача звільнено з військової служби у запас за пунктом «б» (за станом здоров`я) частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 31).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.06.2017 року ОСОБА_1 виключено із списів особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с. 32).

Судом першої інстанції також встановлено, що 07.11.2018 року (а.с. 33) та 30.11.2018 року (а.с. 36-37) Позивач звертався до Відповідача із запитами на інформацію, в яких, зокрема, просив надати засвідчену та зареєстровану встановленим порядком довідку про розмір фактично нарахованої та виплаченої суми індексації грошового забезпечення, передбаченої за період з січня 2015 по лютий 2017 року (включно, за кожен місяць окремо) під час проходження військової служби у Головному управлінні Військової служби правопорядку Збройних Сил України.

Листами від 13.11.2018 року №305/2010 (а.с. 34) та від 05.12.2018 року №305/2134 (а.с. 40) Фінансове управління Генштабу повідомило ОСОБА_1 , зокрема, про те, що виділений у 2015-2017 роках фінансовий ресурс для здійснення виплати грошового забезпечення військовослужбовцям органів військового управління (установ), які зараховані на фінансове забезпечення до Фінансового управління, в тому числі Позивачу, не дозволяв проводити його індексацію.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 2, 4, 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон), ст. ст. 3, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі Закон про компенсацію), а також ряду положень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 Порядку проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок №1078), і Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 (далі Порядок №159), суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині необхідності виплати індексації грошового забезпечення, адже чинним законодавством гарантовано право особи на отримання індексації заробітної плати, яке не може залежати від надходження коштів до підприємства, установи чи організації. Разом з тим, суд вказав на відсутність підстав для виплати індексації саме у вказаному Позивачем розмірі, позаяк обґрунтованість указаних розрахунків не підтверджена. Також суд підкреслив передчасність позовних вимог про виплату Позивачу компенсації втрати частини грошових доходів, оскільки рішенням суду, яке стало підставою для нарахування коштів, не набрало законної сили.

З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг, а поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

Згідно абз. 4 ч. 1 ст. 2 Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Приписи ч. 6 ст. 2 Закону визначають, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

За правилами ч. 1 ст. 4 Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 21.07.2016 року 103 відсотка).

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком №1078.

Приписи п. 1-1 Порядку №1078 визначають, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (з 21.07.2016 року 103 відсотка).

Згідно абз. 5 п. 2 Порядку №1078 визначають, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, у тому числі грошове забезпечення військовослужбовців.

При цьому підпунктом 2 пункту 6 Порядку №1078 передбачено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Із змісту наведеного вбачається правильним висновок суду першої інстанції про те, що пунктом 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації.

Доводи Відповідача стосовно відсутності видатків на виплату індексації грошового забезпечення військовослужбовців за 2015-2017 роки, і, як наслідок, відсутності підстав для виплати Позивачу індексації грошового забезпечення, колегією суддів оцінюються критично з огляду на таке.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, а отже поширюється і на військовослужбовців.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав стверджувати, що Відповідачем було правомірно не забезпечено виплату індексації грошового забезпечення Позивачу, що, у свою чергу, виключає існування правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в указаній частині, про що вірно зазначив суд першої інстанції.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.07.2019 року по справі №240/4911/18.

Разом з тим, щодо твердження ОСОБА_1 про те, що судом не було враховано, що останнім було надано обґрунтований розрахунок розміру індексації за спірний період (а.с. 42-43), а відтак Окружний адміністративний суд міста Києва повинен був визначити у своєму рішенні конкретний її розмір, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що питання обчислення розміру належної до виплати особі індексації належить до повноважень органу, який його здійснює. Відтак позовні вимоги в частині нарахування та виплати Позивачу індексації саме у розмірі 19 982,53 грн. обґрунтовано не були задоволені.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про передчасність заявлених позовних вимог про зобов`язання Фінансового управління Генштабу виплатити рівноцінну та повну компенсацію втрат доходів за сплату відповідно до розділу IV Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримується з одержаної суми індексації грошового забезпечення, як таку, що не компенсується відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України з вини відповідача через несвоєчасне нарахування та виплату зазначеної індексації грошового забезпечення, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Згідно пунктів 2-5 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44 (далі - Порядок № 44) 2. Грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Держспецзв`язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Отже, виплата грошової компенсації, передбаченої п. 168.5 ст. 168 ПК України, здійснюється військовослужбовцям одночасно із виплатою їм грошового забезпечення. Таким чином, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин нарахування та виплата індексації грошового забезпечення Позивачу здійснені не були, а підстави стверджувати, що під час проведення такої виплати Відповідачем не будуть виконані наведені вимоги Податкового кодексу України відсутні, то колегія суддів приходить до висновку про передчасність відповідної частини позовних вимог.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що, як вірно підкреслив ОСОБА_1 , правова природа компенсації втрат доходів за сплату суми податку на доходи фізичних осіб, що передбачена п. 168.5 ст. 168 ПК України, є відмінною від інституту компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), що регламентовано Законом про компенсацію та Порядком №159, а відтак Окружний адміністративний суд міста Києва помилково не застосував до спірних правовідносин норми ст. 168 Податкового кодексу України.

Разом з тим, з огляду на правильність у цілому висновків суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог, судова колегія приходить до висновку про необхідність зміни оскаржуваного судового рішення в його мотивувальній частині, зазнавши, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. 168 ПК України, а не норми Закону про компенсацію та Порядку №159.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, однак обґрунтував його із застосуванням норм матеріального права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, адже нормативна регламентація компенсації сум податку на доходи фізичних осіб міститься у п. 168.5 ст. 168 ПК України, який не було застосовано судом першої інстанції. Наведені вище обставини є підставою для зміни судового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, зазначивши, що підстави для часткового задоволення позовних вимог викладені у мотивувальній частині даної постанови.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2020 року змінити у мотивувальній частині.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст постанови складено «10» листопада 2020 року.