Справа № 0240/3698/18-а
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0240/3698/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Богонос М.Б.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

11 листопада 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Ватаманюка Р.В. Драчук Т. О.

за участю:

секретаря судового засідання: Аніщенко А.О.,

представника відповідача: Пасічник Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності, скасування постанови, зобов`язання вчинити дії і стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

в жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту ДВС Мін`юсту України, в якому просив:

- визнати незаконною бездіяльності посадових осіб відповідача у відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні рішення суду та скасування, як незаконної постанови про закінчення виконавчого провадження від 17 квітня 2018 року № 55027823;

- зобов`язати вжити заходи по виконанню рішення ЄСПЛ від 17 квітня 2014 року в незакінченій частині рішення Замостянського райсуду м. Вінниці від 01 березня 2004 року та сплатити моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. і подати суду звіт протягом одного місяця з дня прийняття судового рішення.

Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що Урядовий уповноважений, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 802/2272/16-а не здійснює координацію дій з виконання рішення Європейського Суду в частині виконання рішення Замостянського райсуду м. Вінниці від 01 березня 2004 року. При цьому, незважаючи на те, що рішення ЄСПЛ у повному обсязі не виконано, Департаментом при виконанні виконавчого листа у справі № 802/2272/16-а 17 квітня 2018 р. винесено постанову у ВП №55027823 про його закінчення, що є неправомірним, а тому постанова підлягає скасуванню.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 08.09.2020 у задоволенні вимог адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішення, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги позивач посилався на те, що з причин відсутності координації і до цього часу не виконане рішення Замостянського районного судум.Вінниці від 01.03.2004, не виданий належний наказ зі змінею датою звільнення, не виданий дублікат трудової книжки з належними записами, бо координацію дій з його виконання не здійснив саме Уповноважений.

Окрім інших доводів апелянт зазначає, що при новому розгляді справи суд першої інстанції не дослідив фактичні обставини справи, зокрема повноту і фактичний стан виконання рішення Замостянського районного суду м.Вінниці від 01.03.2004.

Позивач в судовому засіданні 10.11.2020 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги.

Після оголошення перерви в судовому засіданні, позивач 11.11.2020 в судове засідання не з`явився, представник відповідача просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції, 17.07.2014 року Європейським судом з прав людини прийнято рішення у справі №25663/02 «Яворовенко та інші проти України», яким зобов`язано державу Україну упродовж трьох місяців виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які підлягають виконанню, та виплатити по 2000 євро кожному із заявників (або його правонаступникам), наведених у Додатку, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових та інших витрат плюс будь-які податки, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу.

Згідно з Додатком до вищезазначеного рішення Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_1 підлягають виконанню:

1)рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року;

2)рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 28 березня 2006 року;

3)рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 16 жовтня 2006 року;

4)рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 06 квітня 2007 року;

5)рішення Ленінського районного суду міста Вінниці від 27 листопада 2006 року.

Спірні правовідносини пов`язані із виконанням рішення Європейським судом з прав людини в частині рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року.

Зокрема, рішенням Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року в справі № 2-200/2004 зобов`язано ДАК «Укрресурси» змінити дату наказу від 07 березня 2002 року № 25-а-к про звільнення ОСОБА_1 , виданого на виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 січня 2001року, та провести з ним повний розрахунок.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Медведєва О.В. від 13 серпня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 44360795 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яворовенко та інші проти України» та зобов`язано боржника добровільно виконати таке рішення у строк, встановлений Законом України «Про виконавче провадження» та Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

У процесі виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яворовенко та інші проти України» від 17.07.2014 року, позивач неодноразово звертався у адміністративний суд, з метою визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів, повноваження яких дотичні до процедури виконання рішення ЄСПЛ.

Зокрема, вважаючи протиправною бездіяльність Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини щодо нездійснення координації роботи щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року, позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом у справі №802/2272/16-а.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 29.06.2017 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини щодо нездійснення координації роботи виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року та зобов`язано Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини здійснити координацію виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року.

З метою ініціювання примусового виконання постанови від 29.06.2017 у справі №802/2272/16-а позивач звернувся до органів Державної виконавчої служби України.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 30.10.2017 року відкрито виконавче провадження ВП №55027823 з примусового виконання рішення у справі № 802/2272/16-а про зобов`язання Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини здійснити координацію виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яворовенко та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року.

17.04.2018 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Мінюсту України закінчено ВП №55027823 з примусового виконання виконавчого листа № 802/2272/16-а.

Підставою для прийняття зазначеної постанови про закінчення виконавчого провадження став п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Зокрема, у постанові вказано, що відповідно до службової записки Секретаріату Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 20.12.2017 року № 7607/5/48-17 та від 11 квітня 2018 року № 93-5.2.2-18 рішення суду виконано в повному обсязі.

Позивач не погоджуючись із вказаною постановою звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2019 року, відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Постановою Верховного Суду від 31.07.2019 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24.01.2019 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2019 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду від 31.07.2019 у цій справі мотивована таким.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшли висновку, що виконавчі провадження по виконанню рішення ЄСПЛ закінчені, отже відпали підстави для подальшого здійснення координації, відтак оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження № 55027823 є законною. Проте такі висновки визнано передчасними (п. 57-58).

Висновки судів попередніх інстанцій про закінчення виконавчих проваджень щодо виконання рішення ЄСПЛ не відображають реальності та повноти виконання зазначеного рішення, а лише свідчить про їх закінчення, а не про повне та фактичне виконання, координацію виконання якого зобов`язано здійснити Урядового уповноваженого (п.60).

Касаційний суд зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі в порушення норм процесуального права не вжили заходів для отримання відомостей, які мають значення для вирішення цієї справи, як то матеріали виконавчих проваджень щодо виконання рішення ЄСПЛ «Яворовенко та інші проти України» у відповідній частині та хід їх виконання (п.62).

Окремо Верховний Суд зазначив, що виконавче провадження № 55027823 про зобов`язання Урядового уповноваженого у справах ЄСПЛ здійснити координацію виконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року вирізняється своєю складністю та нетиповістю, а також потребує значно ширшого розуміння та застосування механізмів/процедури його виконання, ніж застосовано виконавчою службою та боржником. Формальний підхід до такого виконання, як то ведення переписки між державними органами та/або іншими юридичними та/або фізичними особами, яка не забезпечує реальне виконання рішення суду, не можуть вважатися достатніми та вичерпними заходами для його повного та фактичного виконання (п. 63).

Вінницький окружний адміністративний суд врахувавши висновки Верховного Суду, рішенням від 08.09.2020 дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог адміністративного позову.

Згідно висновку суду першої інстанції, приймаючи постанову від 17.04.2018 про закінчення виконавчого провадження №55027823, відповідач дійшов правильного висновку про повне виконання рішення суду, що й стало підставою для застосування норми п.9 ст.39 Закону №1404-VІІ з метою закінчення виконавчого провадження.

Колегія суддів з таким висновком суду не погоджується та рахує, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності посадових осіб відповідача у відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій при виконанні рішення суду у справі №802/2272/18, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, позивач вказує, що Урядовий уповноважений, на виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду у справі № 802/2272/16-а не здійснює координацію дій з виконання рішення Європейського Суду в частині виконання рішення Замостянського райсуду м. Вінниці від 01 березня 2004 року. При цьому, незважаючи на те, що рішення ЄСПЛ у повному обсязі не виконано, Департаментом при виконанні виконавчого листа у справі №802/2272/16-а 17 квітня 2018 р. винесено постанову у ВП № 55027823 про його закінчення, що на думку позивача є неправомірним.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України Про виконавче провадження (далі Закон № 1404-VIII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно частин третьої статті 74 Закону №1404-VIII начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно пункту 6 розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за №489/20802, посадова особа органу державної виконавчої служби, яка здійснювала перевірку виконавчого провадження і виявила порушення вимог законодавства, зобов`язана забезпечити безпосередній контроль за цим виконавчим провадженням до повного усунення виявлених порушень.

Отже з аналізу наведених норм видно, що у разі виявлення порушень під час проведення контролю за рішеннями, діями державного виконавця відповідна посадова особа має право скасувати процесуальний документ державного виконавця та зобов`язати провести виконавчі дії в порядку, встановленому законом. У такому випадку посадова особа, що здійснювала перевірку, і зобов`язана забезпечити безпосередній контроль за виконавчим провадженням.

Так, оскаржуваною постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Мінюсту України від 17.04.2018 закінчено ВП №55027823 з примусового виконання виконавчого листа №802/2272/16-а.

Підставою для прийняття зазначеної постанови про закінчення виконавчого провадження став п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Зокрема, у постанові вказано, що відповідно до службової записки Секретаріату Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 20.12.2017 року № 7607/5/48-17 та від 11 квітня 2018 року № 93-5.2.2-18 рішення суду виконано в повному обсязі.

Службовою запискою від 20.12.2017 року № 7607/5/48-17 проінформовано, що на виконання рішення адміністративного суду у справі № 802/2272/16-а уповноважений неодноразово, зокрема 10.07.2017 року та 16.11.2017 року направляв запити до Департаменту, відділу, а також ліквідатору ДАК «Укрресурси». Зазначено, що після відновлення виконавчих проваджень №49014939 від 25 квітня 2017 року та № 53654408 від 29 березня 2017 року за ініціативою Уповноваженого 28 квітня 2017 року відбулась спільна нарада за участі представників Секретаріату Уповноваженого, Департаменту, відділу щодо стану виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року, винесеного на користь ОСОБА_1 .

Службова записка 11 квітня 2018 року № 93-5.2.2-18 містить аналогічну за змістом службової записки № 7607/5/48-17 від 20 грудня 2017 року.

Так, Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі №п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень- це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

В ході розгляду справи судом не встановлено бездіяльності посадових осіб відповідача у відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій при виконанні рішення суду у справі №802/2272/18, оскільки відповідачем здійснювалась перевірка, і безпосередній контроль за виконавчим провадженням, а тому позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача у відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій при виконанні рішення суду у справі №802/2272/18 задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про скасування як незаконної постанови про закінчення виконавчого провадження від 17.04.2018 р. №55027823, то слід зазначити наступне.

Як зазначалось вище, оскаржуваною постановою закінчено ВП № 55027823, у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом у справі №802/2272/16-а.

Згідно наявного в матеріалах справи виконавчого листа №802/2272/16-а, Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини зобов`язано здійснити координацію виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року.

За змістом ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV) терміни, які вживаються у цьому Законі, мають таке значення: Рішення - а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України; г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України; виконання Рішення - а) виплата Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 3477-IV Рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону № 3477-IV протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва:

а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз`ясненням його права порушити провадження про перегляд справи та/або про його право на відновлення провадження відповідно до чинного законодавства;

б) повідомляє органи, які є відповідальними за виконання передбачених у Рішенні додаткових заходів індивідуального характеру, про зміст, порядок і строки виконання цих заходів. До повідомлення додається переклад Рішення, автентичність якого засвідчується Органом представництва.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону № 3477-IV контроль за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, що здійснюються під наглядом Комітету міністрів Ради Європи, покладається на Орган представництва.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону № 3477-IV Орган представництва в рамках здійснення передбаченого частиною другою цієї статті контролю має право отримувати від органів, які є відповідальними за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, інформацію про хід і наслідки виконання таких заходів, а також вносити Прем`єр-міністрові України подання щодо забезпечення виконання додаткових заходів індивідуального характеру.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону № 3477-IV органи, відповідальні за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, зобов`язані:

а) невідкладно та у визначений Рішенням та/або чинним законодавством строк виконати додаткові заходи індивідуального характеру;

б) надавати інформацію на запити Органу представництва про перебіг і наслідки виконання додаткових заходів індивідуального характеру;

в) дієво та без зволікань реагувати на подання Органу представництва;

г) про виконання додаткових заходів індивідуального характеру повідомити Орган представництва.

Відповідно до п. 1 Положення про Уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2006 року № 784 (далі - Положення № 784) Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини є посадовою особою Міністерства юстиції, на яку покладено повноваження щодо забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини (далі - Суд) під час розгляду справ про порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а також інформування Комітету міністрів Ради Європи про хід виконання рішень Суду.

Згідно з п. 4 Положення № 784 основними завданнями Уповноваженої особи є: <…> 2) координація роботи, пов`язаної з підготовкою матеріалів для розгляду справ у Суді та виконанням його рішень, співпраця з цією метою з іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями; <…> 4) інформування Комітету міністрів Ради Європи в установленому ним порядку про хід виконання Україною рішень Суду у справах, в яких Україна є стороною; <…>.

Відповідно до п. 5 Положення № 784 Уповноважена особа відповідно до покладених на неї завдань: <…>3) надсилає до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій запити стосовно надання матеріалів та інформації у справах про порушення Конвенції, координує роботу з підготовки пропозицій з організаційно-правових, процедурних та інших питань, пов`язаних із забезпеченням представництва України в Суді та виконанням його рішень; <…> 7-2) вживає на будь-якій стадії розгляду справи Судом заходів для відновлення прав заявника, включаючи звернення до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, якщо у справі вбачається порушення Конвенції; <…>.

Із аналізу норм Положення №784 вбачається, що Урядовий уповноважений координує саме виконання рішень Європейського суду з прав людини.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 31.07.2019, «координація» - це діяльність, спрямована на узгодження, упорядкування дій у керованій системі, приведення їх у відповідність з поставленою метою. Координація являє собою функцію управління, яка здійснює інформаційний обмін і має на меті розподілити діяльність в часі, забезпечити взаємодію різних учасників загального процесу в інтересах виконання поставлених цілей. Координація забезпечує цілісність, стійкість соціально-економічної системи. Координація передбачає обмін інформацією всередині підрозділів і між ними. У сучасних організаціях такий обмін здійснюється за допомогою комп`ютерної мережі та відповідних інформаційних систем. Ці системи дозволяють вести оперативний обмін інформацією між співробітниками, а також складати і поширювати електронним способом звіти та інші документи.

Тобто, «координація» здійснюється в інтересах виконання поставлених цілей.

Верховним Судом в постанові від 31.07.2019 вказано, що виконавче провадження №55027823 про зобов`язання Урядового уповноваженого у справах ЄСПЛ здійснити координацію виконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року вирізняється своєю складністю та нетиповістю, а також потребує значно ширшого розуміння та застосування механізмів/процедури його виконання, ніж застосовано виконавчою службою та боржником. Формальний підхід до такого виконання, як то ведення переписки між державними органами та/або іншими юридичними та/або фізичними особами, яка не забезпечує реальне виконання рішення суду, не можуть вважатися достатніми та вичерпними заходами для його повного та фактичного виконання.

Тобто, у цій справі, в аспекті перевірки правомірності дій та рішень відповідача, ціллю та метою такої координації є виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи вищенаведене, дійшла висновку, що службові записки Секретаріату уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини від 20.12.2017 року № 7607/5/48-17 та від 11 квітня 2018 року № 93-5.2.2-18, які були підставою для закінчення ВП №55027823, не містять інформації щодо виконання рішення Замостянського районного суду міста Вінниці від 01 березня 2004 року в справі № 2-200/2004, зокрема, в частині зобов`язання ДАК «Укрресурси» змінити дату наказу від 07 березня 2002 року № 25-а-к про звільнення ОСОБА_1 , виданого на виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25 січня 2001 року.

Ці службові записки не відображають реальності та повноти виконання рішення ЄСПЛ, не свідчать про повне та фактичне виконання рішення, координацію виконання якого зобов`язано здійснити Урядового уповноваженого.

Наказ ДАК «Укрресурси» №1 від 01.12.2015 «Про зміну дати звільнення ОСОБА_1 з 08.05.2012 на 01.12.2015 на підставі рішення Замостянського районного суду м.Вінниця від 25.01.2001, про що внесено відповідний запис в трудову книжку, яку ОСОБА_1 вислав цінним листом з описом вкладення» прийнятий на виконання іншого рішення суду та в іншому виконавчому провадженні №49014939 та не свідчить про повне виконання рішення Замостянського районного суду м.Вінниця від 01.03.2004.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази щодо внесення відповідного запису у трудову книжку.

Також колегія суддів зазначає, що постанова Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №802/2272/16, свідчить про те, що рішення Замостянського районного суду м.Вінниці від 01.03.2004, залишається не виконаним.

Таким чином, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в Урядового уповноваженого відсутні підстави для виконання покладеного постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 29.06.2017 у справі № 802/2272/16-а обов`язку здійснювати подальшу координацію виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року.

Враховуючи вищенаведене, оскільки матеріали виконавчого провадження №55027823 про зобов`язання Урядового уповноваженого у справах ЄСПЛ здійснити координацію виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 у справі «Яворовенко та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м.Вінниці від 01.03.2004 не свідчать про реальне виконання рішення Замостянського районного суду м.Вінниці від 01.03.2004, не є достатніми та вичерпними заходами для його повного та фактичного виконання, то відповідач дійшов передчасного висновку про фактичне виконання вказаного рішення в повному обсязі та закінчення виконавчого провадження.

Постанова від 17.04.2018 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №802/2272/16-а, виданого 10.10.2017, є передчасною, прийнятою без дослідження обставин повного та реального виконання рішення Замостянського районного суду м.Вінниці від 01.03.2004, а тому є протиправною та підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку що у спірних правовідносинах відсутні ознаки порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод та законних інтересів позивача та безпідставно відмовив ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Стосовно вимоги позивача про зобов`язання Департаменту ДВС вжити додаткові заходи індивідуального характеру по виконанню рішення Замостянського районного суду м.Вінниці від 01.03.2004 в частині видачі наказу зі зміненою датою звільнення і погашення залишку боргу повного розрахунку, то колегія суддів рахує, що така вимога задоволенню не підлягає, оскільки межі даної справи стосуються наявності чи відсутності в Урядового уповноваженого підстав для виконання покладеного постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 29.06.2017 у справі № 802/2272/16-а обов`язку здійснювати подальшу координацію виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року у справі «Яворовенко та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року.

Колегія суддів зазначає, що вибір заходів реагування з метою виконання рішення ЄСПЛ належить до компетенції відповідача та Урядового уповноваженого і суд при вирішенння спору не може переймати на седе цих повноважень.

Тому, належним способом захисту прав позивача є скасування постанови відповідача про закінчення виконавчого провадження ВП №55027823.

Окремо слід звернути увагу, що позивач не заперечує той факт, що Міністерство юстиції України, виконуючи рішення Європейського суду у справах «Віннік та інші проти Украйни» і «Малахова та інші проти України», де він є одним із заявників, в 2014 році сплатив вже частину повного розрахунку, яку заборгувала йому Компанія на суму 711 209,73 грн., що входить в загальну суму боргу. Також він не оспорював, що Міністерством юстиції України, на виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 18.04.2016 року в справі №802/82/16-а, якою визнана протиправна бездіяльність Департаменту ДВС, було фактично сплачено ще 1188937,30 грн., як різниця між 1900147,03 грн. і сумою 711 209,73 грн.

Щодо вимоги про відшкодуваня позивачу моральної шкоди у сумі 10000 грн. слід вказати наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.

Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., позивач посилається на те, що він має статус учасника бойових дій, ветерана війни, інвалід 2-ї групи, пенсіонера і дуже потерпає, страждає, нервує, втратив нормальні життєві звязки, бо порушуються його права, що захищені рішенням адміністративного суду і також ЄСПЛ. Позивач неодноразово поміщався в лікарню, де лікувався протягом 18-21 діб та ніс витрати на лікування, морально страждав, що є причинно-наслідковим звязком неправомірних дій і системних порушень відповідачем його прав.

Проте, посилаючись на те, що через вчинені відповідачем дії позивач зазнав стресу не підтверджено жодними документами.

При цьому, суд зауважує, що позивач не зазначив у чому саме виражались його моральні страждання та завдання моральної шкоди (стресу), а також не довів наявності безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із бездіяльністю відповідача. Доказів на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди (відповідного розрахунку моральної шкоди) суду не надано.

Враховуючи відсутність у матеріалах адміністративної справи доказів на підтвердження заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру та причинного зв`язку між діями відповідача і отриманням моральної шкоди, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.

Стосовно встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом подання звіту, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частин 1-2 статті 382 КАС Українисуд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

При цьому суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Суд зазначає, що підставою для зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судовогорішення є наявність обставин за яких останній може ухилятися від його виконання.

Однак, позивачем не наведено доводів та не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач ухилятиметься від виконання саме рішення суду, та не вказано причин необхідності встановлення судового контролю за виконанням вказаного судового рішення.

Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суду є виключно правом суду, а не обов`язком, судова колегія не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду відповідно до ст. 382 КАС України.

Таким чином, судова колегія підсумовуючи здійснений аналіз обставин справи, в призмі норм чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини дійшла висновку про часткову обгрунтованість вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а рішення суду - скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити частково.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження ВП №550277823 від 17.04.2018 з примусового виконання виконавчого листа №802/2272/16-а виданого 10.10.2017.

В задоволенні решти позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Ватаманюк Р.В. Драчук Т. О.