Справа № 640/9279/19
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2020-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9279/19 Суддя (судді) першої інстанції: Скочок Т.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Степанюка А. Г.,

за участю секретаря Біднячук Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України та апеляційною скаргою громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.06.2020, -

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянка Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.04.2019 №166-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 біженцем в Україні.

Позов обґрунтований тим, що рішення відповідача є необґрунтованим, прийнятим без повного дослідження інформації щодо країни-походження позивача та відповідачем не виконано положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН. На переконання позивача, влада Пакистану не здатна забезпечити їй захист від переслідувань через її релігію, а також від систематичного порушення прав людини.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.06.2020 позов задоволено частково.

Вирішено визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.04.2019 №166-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 . Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Також, позивачка подала апеляційну скаргу та просила задовольнити вимоги адміністративного позову, зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 біженцем в Україні.

В судове засідання з`явилася позивачка, її представник та перекладач. Вимоги апеляційної скарги підтримали повністю, просили задовольнити позов. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог та підтримав апеляційну скаргу Державної міграційної служби України.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, відзив на апеляційну скаргу, доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що громадянка Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроджениця м. Карачі, звернулась до органу міграційної служби із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 30.10.2017 №50.

У заяві-анкеті вказано, що вона не може повернутись до Пакистану через релігійні причини, оскільки вона та вся її родина християни. Чоловік заявниці ОСОБА_4 був християнським пастором, який у 2014 році навернув мусульманина у християнство, що відповідно до Кримінального кодексу Пакистану, є тяжким злочином (богохульством), яка карається смертною караю.

Родину заявниці почали переслідувати та погрожувати смертю. Чоловік заявниці приїхав до України у пошуках притулку у 2014 році, якого у подальшому було визнано біженцем в Україні, згідно з рішенням Державної міграційної служби України від 31.12.2014 №808-14. Половина родини заявниці була вимушена тікати до Малайзії , оскільки у Пакистані їм загрожувала небезпека. Проте, останні не змогли звернутись за наданням притулку у Малайзії , оскільки ця країна не приєдналась до Конвенції 1951 року про статус біженців і не надає притулку. Починаючи з грудня 2015 року чоловік заявниці намагався скористатись правом на возз`єднання родини, однак, помер у лікарні від серцевого нападу, не дочекавшись такого возз`єднання. Позивач разом із своєю родиною приїхала в Україну в жовтні 2017. Рідна мова позивача панджабі, також вільно володіє урду.

За результатами розгляду вказаної заяви та матеріалів особовою справи наказом Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 20.11.2017 №113 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 .

Разом з тим, рішенням Державної міграційної служби України від 02.04.2018 №49-18 скаргу громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 від 07.12.2017 задоволено та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 20.11.2017 №113 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Пакистану ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області прийнято наказ від 20.04.2018 №155/2, яким скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 20.11.2017 №113 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», а також прийнято в оформлення документи громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області від 20.06.2018 №222/1 продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Пакистану ОСОБА_1 терміном до 20.07.2018.

За результатами розгляду особової справи громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1, Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 23.04.2019 №166-19, яким позивачці відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на відсутність стосовно останньої умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI (далі - Закон).

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Згідно з приписами частини 5 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження, і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави.

Положеннями Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) передбачено, що особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Колегія суддів зауважує, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Приписами ч. 7 ст. 7 Закону №3671-VI визначено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону.

При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU.

Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Позивач має побоювання повернутися до Ісламської Республіки Пакистан через побоювання стати жертвою переслідувань, оскільки позивач та вся його родина християни.

Про зазначені обставини повідомлялося відповідачу у заяві-анкеті та під час проведеної співбесіди, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією протоколу співбесіди від 23.10.2018.

У Керівництві з оцінки потреб міжнародного захисту членів релігійних меншин з Пакистану 01.01.2017 зазначається, що християн, за повідомленням, у Пакистані проживає близько від 2,05 до 2,09 мільйонів християн, при цьому, близько 90% християн проживають у провінції Пенджаб. Джерело: Управление Верховного комиссара ООН по делам беженцев, Руководство по оценке потребностей в международной защите членов религиозных меньшинств из Пакистана, 1 января 2017.

Як зазначено у Доповіді про міжнародну релігійну свободу 2016 року - Пакистан, 15.08.2017, (доступний англійською мовою http://www.refworld.org/docid/59b7d864a.html) «Конституція проголошує Іслам державною релігією та вимагає, щоб усі положення законодавства відповідали положенням Ісламу.

Протягом року відбувалися постійні атаки і вбивства християн, а також інших релігійних меншин. Згідно доповідей цивільних організацій щонайменше 45 людей було ув`язнено за звинуваченнями у богохульстві, з яких 17 осіб отримали смертну кару. Поліція продовжує реєструвати все більшу кількість справ за звинуваченням у богохульстві, ніж це було попереднього року, а також більшу кількість осіб заарештованих за звинуваченням у богохульстві».

Ситуація, яка склалася в Пакистані щодо переслідувань християн, свідчить про грубе та систематичне порушення прав людини, а також про небезпеку для життя і здоров`я осіб, а ситуація у країні походження позивача є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Консультування з питань притулку (КПП), Пакистан: звіт про країну, 18.06.2018 р., доступний за адресою: http://www.refworld.org/docid/5b333c994.html.

Стосовно неформальних систем правосуддя, що діють в Пакистані, то в доповіді Державного Департаменту США за 2017 рік зазначено, що "неформальні системи правосуддя не мають інституціолізованої систему правового захисту, особливо в сільській місцевості, що часто призводить до порушень прав людини. Землеволодільці та інші лідери громад у провінціях Сінд і Пенджаб , та племінні лідери у Пуштунській і Балоцькій місцевості час від часу проводили засідання місцевих рад (панчаят чи джирга) поза встановленою правовою системою. Такі ради вирішували міжусобиці і накладали санкції на порушників, включаючи штрафи, ув`язнення, а іноді й смертну кару. Ці ради часто засуджували жінок до насильницького покарання або смерті за так звані злочини, вчинені в ім`я честі.

Відповідно до ФСР, судовий розгляд "джирга" (загальні збори лідерів громад, які приймають рішення на основі консенсусу) не дозволяє представникам громади користуватися системою юридичного захисту. Якщо обвинувачений є повнолітнім, він зазвичай з`являється перед "джиргою" особисто, щоб захистити себе. Батьки зазвичай представляють своїх неповнолітніх дітей, і чоловіки, зазвичай, представляють їхніх жінок-родичів. Спостерігачі часто критикували ФСР за такі жорсткі положення. У 2011 році влада внесла зміни в деякі з цих положень, включаючи заміну колективної відповідальності племені, обмежуючи довільний характер повноважень політичних гравців чи районних координаторів, а також надаючи громадянам обмежені права на оскарження рішень політичних гравців у кодифікованій системі трибуналів.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань у разі повернення до Пакистану, та позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності - Пакистану - через суб`єктивні на об`єктивні причини.

Як видно зі звітів та доповідей міжнародних правозахисних організацій, в Пакистані особи, які сповідують християнство або «новонавернені» зазнають переслідувань з боку держави та ризикують бути підданими тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність поводженню або каранню.

Визначений у ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI обов`язок осіб, які з наміром бути визнаними біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, необхідно розуміти як такий, що здійснений сумлінно, за першої можливості, тобто без необґрунтованих затримок. Порушення зазначеного обов`язку не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише прийматися до уваги при розгляді відповідної заяви.

Позивачем надано докази на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, доведено існування умов для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності підстав для прийняття Державною міграційною службою України відповідного рішення.

Частиною 11 ст. 9 Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що побоювання, які виникли у заявника мають об`єктивний характер і підтвердженні документальними даними.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону).

Відповідно до підпункту 4.6 пункту 4 Правил у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16). Аналогічні норми містяться в частині 7 статті 8 Закону № 3671-VI.

Крім того, в матеріалах справи містяться листи від християнських організацій, які підтверджують обставини, на які посилається позивач щодо свого віросповідання, зокрема:

1. Лист-підтримки Позивача та її родини від Головного Пастора Міжнародної християнської асамблеї (в оригіналі та переклад);

2. Лист-підтримки від Вищої комісії Євангельської церкви в підтримку Позивача та її родини (в оригіналі та переклад).

3. Лист-підтримки від Об`єднаної ради громади християн Пакистану в підтримку Позивача та її родини (в оригіналі та переклад).

4. Клопотання приймаючої сторони щодо оформлення іноземцями або особами без громадянства посвідки на постійне проживання (Релігійна організація Релігійна громада Церква євангельських християн «Світло для України» у Дарницькому районі м. Києва);

5. Лист-підтримки Місії Царства Христового про Позивача та її сім`ю (в оригіналі та переклад).

Колегією суддів встановлено, що проведений збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому судом першої інстанції обґрунтовано прийнято рішення про часткове задоволення позову.

Разом з тим, щодо твердження позивача про наявність правових підстав зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем в Україні судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця...» від 16 березня 2012 року № 3, під час вирішення справи щодо оскарження рішення органу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд може визнати таке рішення протиправним, скасувати його та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом відповідного рішення, в зв`язку з чим слід зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем з урахуванням обставин, встановлених судом.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

При цьому, надання прийняттю рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту, повинна передувати визначена законом адміністративна процедура.

Колегія суддів зауважує, що у матеріалах справи не містяться докази, що свідчать про відсутність можливості та наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення з урахуванням викладеної вище позиції суду, з урахуванням чого судова колегія вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 , є зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Державної міграційної служби України та громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.06.2020 у справі за адміністративним позовом громадянки Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.06.2020 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

А. Г. Степанюк

Повний текст постанови виготовлено 10.11.2020