Справа № 640/7712/19
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7712/19 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г., Васильченко І.П., Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Шурка О.І.,

за участі секретаря судового засідання Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (з використанням власних технічних засобів) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 липня 2020 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, в якому просив:

- визнати протиправними дії Кабінету Міністрів України щодо відмови у задоволенні заяв від 14.04.2019 та 16.04.2019 про виключення (скасування) пункту 1-1 та пункту 3.6 Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 465;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України виключити (скасувати) пункт 1-1 та пункт 3.6 Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 465.

В обґрунтування повних вимог зазначено, що норма пункту 1-1 Методики обчислення винагороди адвокатів, які надають безоплатну правову допомогу, суперечить п. 2 цієї Методики, що встановлює єдиний розмір оплати за годину роботи адвоката за надання такої допомоги, що в свою чергу, порушує принцип рівності, а також, незаконно встановлює обов`язок адвоката, після спливу певного часу, здійснювати свою діяльність без права отримання винагороди, що, на думку позивача, є порушенням права на працю та є дискримінацією по відношенню до адвоката.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 липня 2020 р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.07.2020, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.09.2020 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.11.2020 клопотання представника позивача ОСОБА_1 - Клименка Олексія Костянтиновича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (з викоритсанням власних технічних засобів) задоволено.

Призначено судове засідання на 11.11.2020 о 11-00, що відбудеться в приміщенні Шостого апеляційного адміністративного суду за адресою: вул. Московська, 8, корп. 30, м. Київ, зал судового засідання № 14.

Надано можливість представнику апелянта ОСОБА_1 - Клименку Олексію Костянтиновичу взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, через програму EASYCON.

Надано можливість ОСОБА_1 та його представнику - Клименку Олексію Костянтиновичу взяти участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції через Харківський окружний адміністративний суд (програма EASYCON).

У судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (з використанням власних технічних засобів) був присутній представник апелянта - Клименко О.К., який у повному обсязі підтримав вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14.04.2019 позивач звернувся із заявою № КЛ-9252324 до відповідача через спеціальну форму реєстрації в системі «Електронне звернення» та заявою від 16.04.2019 через веб-сайт «Доступ до правди» про виключення (скасування) пункту 1-1 Розміру винагороди адвоката за надання правової допомоги, розрахований, згідно із Методикою, не може перевищувати граничних значень, наведених в таблиці 1 Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 465 від 17 вересня 2014 року та виключення (скасування) п. 3.6 Коефіцієнту подання адвокатом акту (Кзвіт), що застосовується згідно з умовами контракту (договору) між центром та адвокатом, із значеннями, наведеними в таблиці 4 Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну правову допомогу.

Проте, станом на час подання адміністративного позову до суду першої інстанції, конституційні права позивача не відновлені, заяви від 14.04.2019 та від 16.04.2019 року не були задоволені.

Вважаючи, що його права порушені оскаржуваними пунктами Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну допомогу, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з наступного:

- повноваження відповідача щодо винесення постанов та розпоряджень є його виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями), зокрема, в частині того, що Кабінет Міністрів України встановлює розмір та порядок оплати діяльності суб`єктів (в тому числі і адвокатів) надання безоплатної вторинної правової допомоги;

- суд першої інстанції звернув увагу на те, що п. 1-1 Методики, встановлено граничний розмір винагороди адвоката за надання БВПД в залежності від виду/стадії провадження/процесу та їх тривалості, а не виключно з причин тривалості часу надання такої допомоги, як зазначає позивач;

- встановлені оскаржуваним рішенням умови оплати праці адвоката не порушують прав позивача, адже останні прийняті виходячи з наявного бюджетного фінансування, а також, адвокати, які надають БВПД мають праве займатися адвокатською діяльністю в приватному секторі одночасно з наданням БВПД, що свідчить про необґрунтованість доводів позивача відносно порушення його права на працю;

- за результатами розгляду справи, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що постанова Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 465 та внесені зміни до неї, були розроблені Міністерством юстиції України та ухвалені відповідачем в межах повноважень, з метою раціонального використання обмеженого бюджетного фінансування за програмою 3603030 «Оплата послуг та відшкодування витрат адвокатів з надання безоплатної вторинної правової допомоги», з огляду на що, підстави для скасування окремих її положень відсутні.

Доводи апеляційної скарги:

- відповідач під час розгляду спору не надав жодного доказу на підтвердження законності оскаржуваних дій та рішень;

- суд першої інстанції, в порушення норм процесуального закону, без залучення до участі у справі, витребував документи від Державної установи «Урядовий контактний центр», долучивши відповідні документи до справи з наданням їм оцінки;

- відповідач вніс зміни до зазначеного нормативно-правового акту без наявності причини, відповідного обгрунтування та дотримання процедури.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Статтею 113 Конституції України (частина перша) встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

За приписами пунктів 1, 3, 10 статті 116 Основного Закону, Кабінет Міністрів України: забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання (частина перша статті 117 Конституції України).

Окрім цього, ч. 2 ст. 120 Конституції України, визначено, що організація, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України, інших центральних та місцевих органів виконавчої влади визначаються Конституцією і законами України.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Загальні питання компетенції Кабінету Міністрів України врегульовані статтею 19 Закону № 794-VII, частина перша якої вказує, що діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Питання правового статусу Прем`єр-міністра України, обсяг його повноважень, унормовано статтею 42 Закону №794-VII, пунктом 7 частини першої якої встановлено, що Прем`єр-міністр України підписує, зокрема, акти Кабінету Міністрів України, якими, у розумінні приписів статті 49 цього ж Закону (частина перша), є видані на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, обов`язкові для виконання постанови, які підписує Прем`єр-міністр України.

У свою чергу, частиною восьмою цієї статті передбачена можливість оскарження до суду в порядку та у випадках, установлених законом, актів Кабінету Міністрів України.

У той же час, особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень, встановлені статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства України, й правила цієї статті поширюються, зокрема, на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (ч. 2 ст. 264 КАС України).

Слід звернути увагу на те, що Закон України «Про безоплатну правову допомогу» від 02.06.2011 (зі змінами та доповненнями), визначає зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги, яка, у свою чергу, гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел.

При цьому, згідно з п. 2 ст. 15 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», суб`єктами надання безоплатної вторинної правової допомоги, зокрема, є адвокати, включені до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу.

Так, відбір адвокатів, які залучаються для надання безоплатної вторинної правової допомоги проводиться за допомогою конкурсу та відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 № 1362 «Про затвердження Порядку і умов проведення конкурсу з відбору адвокатів, які залучаються для надання безоплатної вторинної правової допомоги». Участь адвокатів у зазначеному конкурсі здійснюється на підставі добровільності та вмотивованості.

Оплата послуг адвоката по наданню безоплатної вторинної правової допомоги здійснюється з Державного бюджету України в розмірах, що встановлюється постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 465 «Питання оплати послуг та відшкодування витрат адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу», якою було затверджено Порядок оплати послуг та відшкодування витрат адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу та Методику обчислення розміру винагороди адвокатів, які і дбають безоплатну вторинну правову допомогу.

Під час розгляду даного спору по суті в суді першої інстанції було досліджено, що постановою Кабінету Міністрів України № 511 було внесено зміни до постанови № 465 та, зокрема, викладено нову редакцію пункту 1-1 Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу, відповідно до змісту якої, встановлено граничні значення розміру винагороди адвоката за надання правової допомоги на кожній з окремих стадіях провадження в залежності від виду/стадії провадження/процесу та її тривалості.

При цьому, у позовній заяві поставлено під сумнів законність зазначеного вище обмеження, що у свою чергу, на переконання позивача, порушує його права, як адвоката, який надає послуги з вторинної правової допомоги, фактично, примушує до подальшого надання послуг безкоштовно, що суперечить міжнародному законодавству, національному, укладеному контракту та є дискримінаційним відношенням оплати праці по відношенню до виконаної роботи.

У силу норм п. 5 ст. 27 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», Кабінет Міністрів України встановлює розмір та порядок оплати діяльності суб`єктів (в тому числі і адвокатів) надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Тобто, саме до повноважень Кабінету Міністрів України законодавцем віднесено встановлення розміру та порядку оплати праці суб`єктів надання вторинної правової допомоги, на виконання чого, була прийнята Методика обчислення розміру винагороди адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу, що була затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 465. Зокрема, її приписами встановлено: розмір оплати за годину роботи адвоката з надання правової допомоги; формула обчислення розміру винагороди; коефіцієнт особливої категорії особи, якій надається правова допомога; коефіцієнт кількості дій адвоката з надання правової допомоги; коефіцієнт оскарження рішення щодо обрання запобіжного заходу особі, якій надається правова допомога; коефіцієнт припинення участі адвоката до завершення строку дії доручення для надання правової допомоги; коефіцієнт особливого часу надання правової допомоги; коефіцієнт подання адвокатом акта; розмір винагороди адвоката за надання правової допомоги у кримінальних провадженнях щодо продовження, зміни або припинення застосування примусових заходів медичного характеру; розмір винагороди адвоката за надання правової допомоги на окремій стадії кримінального провадження; коефіцієнт стадії кримінального провадження; коефіцієнт складності кримінального провадження; коефіцієнт особливої складності стадії кримінального провадження; сумарний заохочувальний коефіцієнт; формула визначення розміру винагороди адвоката за надання правової допомоги за різними статтями Закону України «Про безоплатну правову допомогу»; обмеження загального розміру винагороди адвокату.

Таким чином, колегія суддів знаходить слушним висновок суду першої інстанції про те, що встановлення пунктом 1-1 Методики обчислення розміру винагороди адвокатів, граничного рівня оплати послуг адвоката є невід`ємним елементом комплексного поняття «винагорода адвоката», що визначається Законом України «Про безоплатну правову допомогу», та встановлення якого відноситься до виключної компетенції Кабінету Міністрів України, а оскаржуваним пунктом 1-1 Методики, було встановлено граничний розмір винагороди адвоката за надання безоплатної вторинної правової допомоги, саме в залежності від виду/стадії провадження/процесу та їх тривалості, а не виключно з причин тривалості часу надання такої допомоги, як зазначає позивач.

Також, судом першої інстанції було встановлено, що вказані зміни (що є предметом оскарження в даній справі) були прийняті з метою раціонального використання обмеженого бюджетного фінансування за програмою 3603030 «Оплата послуг та відшкодування витрат адвокатів з надання безоплатної вторинної правової допомоги».

Відповідно до Порядку і умов укладення контрактів з адвокатами, які надають безоплатну вторинну правову допомогу на постійній основі, та договорів з адвокатами, які надають безоплатну вторинну правову допомогу на тимчасовій основі, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2012 № 8, оплата послуг та відшкодування витрат адвокатів, пов`язаних із наданням ними безоплатної вторинної правової допомоги на постійній основі згідно з контрактом або на тимчасовій основі згідно з договором, здійснюються в установленому порядку.

Відповідно до примірних контракту/договору, до обов`язків адвоката належить подання до центру в установленому порядку актів надання безоплатної вторинної правової допомоги з відповідними додатками протягом 45 календарних днів після завершення стадії провадження (коли оплата здійснюється за стадіями провадження (процесу) або виконання доручення, та на його вимогу, інформацію про стан надання такої допомоги. Також, передбачено, що у разі порушення адвокатом строків подання актів з відповідними додатками, оплата послуг адвокатів зменшується відповідно до зазначених Порядку та Методики, що передбачено пунктом 3.6 Методики.

Згідно змісту норм Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 02.07.2012 № 967/5, центри з надання БВПД приймають подані адвокатами акти надання безоплатної вторинної правової допомоги з відповідними додатками, здійснюють перевірку їх комплектності, правильності розрахунку розміру винагороди та відшкодування витрат адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу, у разі необхідності спільно з адвокатами приводять їх у відповідність до встановлених вимог, забезпечують підписання і затвердження прийнятих актів надання БВПД з відповідними додатками.

У частині доводів позивача щодо порушення його права на працю та належний рівень оплати за надані послуги, колегія суддів зазначає, що надання безоплатної вторинної правової допомоги здійснюється на добровільних засадах, на підставі укладеного з відповідним Центром БВПР договору, який, зокрема, визначає умови оплати праці адвоката, які пропонує держава за надання таких послуг, при цьому, що надання безоплатної вторинної правової допомоги не є єдиним видом адвокатської діяльності в України, а адвокати, які надають БВПД, також мають праве одночасно займатися адвокатською діяльністю в приватному секторі, у якому оплата праці здійснюється на конкурентній основі (свободи ринку послуг).

При цьому, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Також, колегією суддів відхиляються й посилання позивача на наявність в оскаржуваній в частині методиці, елементу дискримінації, адже, ні судом першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду, не було встановлено наявності в оскаржуваному рішенні факту звуження обсягу прав позивача у порівнянні з іншими суб`єктами надання БВПД/надання таким особам певних привілеїв чи переваг за певними ознаками, створення перешкод у реалізації прав позивача, як адвоката тощо. Оскаржувані зміни, запропоновані Урядом від імені держави суб`єктам надання БВПД в частині питання визначення розміру оплати праці, встановлюють однакові умови для всіх адвокатів, що залучені до надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що правова оцінка доцільності визначення/встановлення Урядом елементів адвокатської винагороди при наданні безоплатної вторинної правової допомоги, у тому числі, граничного розміру рівня оплати за надання певного виду (стадії провадження чи процесу), не входить до компетенції адміністративного суду, адже це повноваження за своєю суттю та природою, є дискреційним, при цьому, при перевірці рішення Уряду підлягає питання, чи діяв Кабінет Міністрів України при прийнятті такого рішення в межах та у спосіб визначених законодавством повноважень.

При вирішенні даного спору, судом першої інстанції також перевірено та серед усього іншого взято до уваги те, що Міністерство юстиції України надавало відповідь № 17094/КО-6954/29.3 від 03.05.2019 щодо розгляду звернення позивача від 15.04.2019 стосовно внесення змін до законодавства про безоплатну правову допомогу (звернення зареєстроване як пропозиції, отримувач - Міністерство юстиції України). (а.с. 64-71)

Щодо посилань апелянта на те, що суд першої інстанції, в порушення норм процесуального закону, без залучення до участі у справі, витребував документи від Державної установи «Урядовий контактний центр», долучивши відповідні документи до справи з наданням їм оцінки, колегія суддів звертає увагу на те, що ДУ «Урядовий контактний центр» (), за даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, належить до сфери управління Господарсько-фінансового Департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України (), на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 19 липня 2010 р. № 1456. У свою чергу, документи від державної установи «Урядовий контактний центр», надійшли на виконання ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.07.2019, тобто, від органу, який уповноважений обробляти дані, розміщувати інформацію на веб-вузлах (надано звернення позивача на Урядову гарячу лінію 1545 та відповідь на неї Міністерства юстиції України) У свою чергу, залучення до участі у справі третіх осіб, допускається у випадку, коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки (ст. 49 КАС України), натомість, у даному випадку, рішення у даній справі, не впливатиме на права, свободи, інтереси або обов`язки ДУ «Урядовий контактний центр», яке лише надало документи (інформацію), що знаходиться в цьому органі у розпорядженні.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що постанова Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 № 465 «Питання оплати послуг та відшкодування витрат адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу» та внесені зміни до неї (в оскаржувані частині), були розроблені Міністерством юстиції України та ухвалені Кабінетом Міністрів України в межах наданих законодавством повноважень, та останні не порушують прав позивача, саме про які було зазначено у позовній заяві, що дає підстави для відмови в задоволенні позовних вимог.

Крім того, належних та достатніх посилань на порушення процедури прийняття Кабінетом Міністрів України оскаржуваного акта, позивачем не наведено. У свою чергу, порушення процедури прийняття акта повинно бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за умови, якщо останнє за своєю суттю є необґрунтованим та/або незаконним й підлягало би скасуванню навіть за відсутності вказаної підстави.

У свою чергу, вказані позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України, підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому, у її задоволенні необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 липня 2020 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено 11.11.2020.