Справа № 140/4686/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 140/4686/20 пров. № А/857/10088/20
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Довгої О.І. та Глушка І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації Волинської обл. про відшкодування шкоди, заподіяної правовим актом, визнаним неконституційним (суддя суду І інстанції: Димарчук Т.М., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 03.07.2020р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

27.03.2020р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив стягнути на його користь з Державного бюджету України шляхом списання з рахунку Державної казначейської служби /ДКС/ України майнову шкоду в розмірі 23171 грн. у вигляді недоотриманої суми разової грошової допомоги до 05 травня 2017 року, до 05 травня 2018 року та до 05 травня 2019 року, завданої законом, що визнаний неконституційним (а.с.1-6).

Під час розгляду справи згідно ухвали суду від 25.05.2020р. залучено до участі в справі у якості другого відповідача Управління соціального захисту населення /СЗН/ Луцької районної державної адміністрації /РДА/ Волинської обл. (а.с.34 і на звороті).

Розгляд справи проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.16).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2020р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.44-48).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в цілому призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (а.с.55-66).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом не обрано належного способу захисту прав позивача; не врахував усталену судову практику (в тому числі Європейського Суду з прав людини /ЄСПЛ/) щодо вирішення аналогічних спорів.

Виходячи із змісту заявлених позовних вимог належним відповідачем по справі слід вважати ДКС України, яка здійснює безспірне списання коштів з державного та місцевих бюджетів.

Судом не надано належної правової оцінки доводам апелянта про отримання ним упродовж 2017-2019 років щорічної допомоги у розмірі, нижчому від встановленого законом; не розмежовано поняття «збитків» та «шкоди», при цьому остання категорія є ширшою від попередньої. Через вказані помилки суд дійшов помилкового висновку про недоведеність позивачем спричиненої йому шкоди.

Відповідачем Управлінням СЗН Луцької РДА Волинської обл. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.167-172).

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 на момент виникнення спірних правовідносин мав статус інваліда війни ІІ групи, що стверджується копією відповідного посвідчення (а.с.10).

З урахуванням наведеного, позивачу на підставі постанов КМ України органом соціального захисту населення виплачені наступні суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня:

№ 233 від 05.04.2017р. «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» - 3100 грн. за 2017 рік;

№ 170 від 14.03.2018р. «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» - 3265 грн. за 2018 рік;

№ 237 від 20.03.2019р. «Деякі питання виплати у 2019 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» - 3400 грн. за 2017 рік.

У березні 2020 року позивач звернувся до відповідача Управління СЗН Луцької РДА Волинської обл. із заявою про перерахунок та виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі, передбаченому ст.13 Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; підставою такого звернення слугувало рішення Конституційного Суду України № 3-р/2020 від 27.02.2020р., яким визнано неконституційними положення п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, якими обмежувалися розміри спірної допомоги.

Згідно листа відповідача № 452/01-39 від 25.03.2020р. позивачу відмовлено у проведенні перерахунку зазначеної допомоги, оскільки розмір такої встановлено відповідно до постанов КМ України (а.с.12-14).

Вирішуючи наведений спір та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії органу соціального захист по виплаті позивачу щорічної допомоги до 5 травня у розмірі, визначеному постановами КМ України в період дії п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, були правомірними та такими, що відповідали вимогам чинного законодавства.

Також ДКС України є суб`єктом владних повноважень та здійснює публічно-владні управлінські функції у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Вказаний відповідач, виконуючи свої повноваження, не здійснював будь-яких протиправних дій відносно позивача, його прав та охоронюваних законом інтересів не порушував.

Також постанови КМ України № 223 від 05.04.2017р., № 170 від 14.03.2018р. та № 237 від 20.03.2019р. в судовому порядку не визнані незаконними та не скасовані, через що підстави для застосування положень ст.1175 Цивільного кодексу /ЦК/ України є відсутніми, оскільки такі підлягають застосуванню у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.

Водночас, у випадках, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не має зворотної дії та не підлягає до регулювання правовідносин, які вже минули.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають вимогам чинного законодавства, з наступних підстав.

Розглядуваний спір стосується стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоплаченої щорічної разової допомоги до 5 травня за 2017-2019 роки, яка виплачується інвалідам війни ІІ групи; підставою для такого відшкодування є визнання неконституційним п.26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України.

Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини є Закон України № 3551-XII від 22.10.1993р. «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Статтями 12 і 13 цього Закону встановлено пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, та пільги особам з інвалідністю внаслідок війни.

Законом України № 367-XIV від 25.12.1998р. «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» положення ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» доповнено частиною такого змісту: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком».

Також названим Законом доповнено частиною положення ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до якої щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи -десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком.

В подальшому пунктом 20 розділу ІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України № 107-VI від 28.12.2007р. «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» норми статей 12 та 13 вказаного Закону викладено у новій редакції, за змістом якої разова грошова допомога учасникам бойових дій та інвалідам війни до 5 травня виплачується щорічно у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008р. у справі № 1-28/2008 за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 65 розділу I, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу II, пункту 3 розділу III Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» і 101 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 67 розділу І, пунктів 1-4, 6-22, 24-100 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення пункту 20 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України».

Разом з тим, Законом України № 79-VIII від 28.12. 2014р. «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України було доповнено пунктом 26, яким установлено, що норми і положення, зокрема, статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» постановою КМ України № 223 від 05.04.2017р. «Деякі питання виплати у 2017 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» установлено, що у 2017 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м.Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення).

Районні органи соціального захисту населення перераховують кошти через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання) у таких розмірах: інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 3500 гривень; ІI групи - 3100 гривень; III групи - 2700 гривень.

Аналогічний порядок визначений постановою КМ України № 170 від 14.03.2018р. «Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань». Ним встановлено виплату разової грошової допомоги до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 3685 гривень; II групи - 3265 гривень; III групи - 2845 гривень.

Згідно з п.1 постанови КМ України № 237 від 20.03.2019р. «Деякі питання виплати у 2019 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» у 2019 році виплату до 5 травня разової грошової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув`язнення не виповнилося 14 років) в`язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин встановлено у розмірі: I групи - 3850 гривень; II групи - 3400 гривень; III групи - 2950 гривень.

Рішенням Конституційного Суду України № 3-р/2020 від 27.02.2020р. у справі № 1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є не конституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування; таке положення, що визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

В частині ретроспективного застосування рішення Конституційного Суду України з метою поновлення прав позивача, який претендує на матеріальне відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що пізніше визнані неконституційними, колегія суддів враховує наступне.

Частинами першою, другою ст.152 Конституції України встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до ст.91 Закону України № 2136-VIII від 13.07.2017р. «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

З резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020р. № 3-р/2020 вбачається, що положення п.26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України визнано неконституційним і втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Акти Конституційного Суду України є правовими актами, приймаються спеціально уповноваженим органом, з дотриманням встановлених форми і процедури, і є обов`язковими до виконання на території України.

Проте акти Конституційного Суду України не регулюють суспільні відносини, оскільки до повноважень Конституційного Суду України не входить нормотворчість. Акти Конституційного Суду України конкретизують чинне законодавство, здійснюють тлумачення положень Конституції.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997р. № 1-зп, від 09.02.1999р. № 1-рп/99, від 05.04.2001р. № 3-рп/2001, від 13.03.2012р. № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Виплата щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2017-2019 роки виплачена позивачу у розмірі, визначеному КМ України, до прийняття Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020р. №3-р/2020.

Отже, до прийняття Конституційним Судом України цього рішення постанови КМ України № 223 від 05.04.2017р., № 170 від 14.03.2018р. та № 237 від 20.03.2019р., підлягали застосуванню, оскільки були прийняті на виконання п.26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, чинного на час їх прийняття.

Отже, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час проведення спірних виплат грошової допомоги в 2017-2019 роках.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що факт прийняття рішення Конституційного Суду України № 3-р/2020 від 27.02.2020р. у справі № 1-247/2018(3393/18) не може вплинути на спірні правовідносини, також вказане рішення не містить положень, які б поширювали його дію на відносини, що виникли до його прийняття.

Водночас, такий висновок узгоджується з принципом юридичної визначеності (res judicata). Дія принципу res judicata передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності.

Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права.

У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення перш за все стабільного правового становища індивіда шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.

Стосовно відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до норми ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Згідно з ч.3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Спеціальний закон, який визначає порядок та механізм відшкодування шкоди, завданої актом, що визнаний неконституційним, відсутній.

Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає Цивільний кодекс України. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з ст.1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Ця норма є спеціальною по відношенню до положень ст.1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в ст.21 ЦК України.

В частині другій цієї статті зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Звідси, визнання Конституційним Судом України окремих положень закону неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним.

Зміст ст.1175 ЦК України дає підстави для висновку про її застосування тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується.

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.25 Бюджетного кодексу України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з цим позовом) Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

За змістом п.9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За загальними положеннями про відшкодування шкоди майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України).

Стаття 22 ЦК України передбачає право на компенсацію збитків у результаті порушення саме цивільного права позивача, тоді як предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої щорічної грошової допомоги до 5 травня, виплачуваної учасникам бойових дій та особам з інвалідністю внаслідок війни.

Звідси, збитки у вигляді «недоотриманої щорічної грошової допомоги до 5 травня», заявлені позивачем, не можуть бути відшкодовані в порядку ст.25 Бюджетного кодексу України за рахунок коштів державного бюджету, оскільки не належать до складу реальних збитків.

Також частина друга ст.1 ЦК України встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Отже, норми ст.1175 ЦК України навіть в якості аналогії закону не підлягають до застосування.

Чинним законодавством не визначено порядку відшкодування шкоди органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності, а тому правові підстави для стягнення шкоди з Держави Україна шкоди, заподіяної прийняттям акта, який згодом визнаний неконституційним, є відсутніми.

Підсумовуючи наведене, виплати позивачу щорічної допомоги до 5 травня у розмірі, визначеному постановами КМ України, в період дії п.26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, були правомірними та такими, що відповідали вимогам чинного законодавства, а тому є відсутні підстави для задоволення позову, оскільки будь-якої шкоди через визнання даних норм неконституційними позивачу не заподіяно.

В цьому ж аспекті колегія суддів звертає увагу на такі важливі обставини щодо розуміння порушення майнових прав позивача.

Позивач вважає, що внаслідок застосування акта, який визнаний неконституційним, він недоотримав кошти, на які мав законні сподівання, і які б міг отримати за інших звичайних умов.

Відповідно до практики ЄСПЛ однією з визначальних обставин, за яких легітимні (законні) очікування можуть охоронятися статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є законодавче закріплення права особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат тощо) або коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Разом з тим, не можна вважати законним очікування, коли у національному законодавстві відсутня норма права, яка передбачає право особи на отримання спірного майна (коштів, соціальних виплат, тощо) (напр. рішення Європейського суду з прав людини від 26.06.2014р. в справі «Суханов та Ільченко проти України» (заяви № 68385/10 та 71378/10).

Апеляційний суд наголошує, що на момент виплати спірної допомоги у 2017-2019 роках в позивача не могло виникнути законних сподівань на таку допомоги в більшому розмірі, оскільки на цей момент діяли правові норми п.26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, а також відповідні постанови КМ України та судова практика по цьому питанню.

Також покладаючись на практику ЄСПЛ, слід прийти до логічного та послідовного висновку про те, що право на компенсацію шкоди, заподіяної внаслідок прийняття акта, який визнаний неконституційним, не може виникнути, на підставі ч.3 ст.152 Конституції України, без відповідного закону, який визначає порядок реалізації цього права.

Стосовно визначення належних відповідачів по розглядуваній справи колегія суддів зазначає про таке.

Саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у адміністративних правовідносинах.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Звідси, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник адміністративних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

Тобто, у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, оскільки не є учасником спірних правовідносин, то підстави для задоволення такого позову є відсутніми.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган.

У межах розглядуваного спору учасником спірних правовідносин щодо виплати спірної допомоги є Управління СЗН Луцької РДА Волинській обл.

Разом з тим, під час судового розгляду не встановлено протиправності або необґрунтованості дій цього відповідача щодо невиплати спірної суми щомісячної грошової допомоги до 5 травня за 2017-2019 роки, а тому в задоволенні позовних вимог до вказаного відповідача слід відмовити.

Згідно з п.1 Положення про Державну казначейську службу України, затв. постановою КМ України № 215 від 15.04.2015р., Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Тобто, ДКС України є суб`єктом владних повноважень та здійснює публічно-владні управлінські функції у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до пп.3 п.4 вказаного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Отже, виконуючи свої повноваження, ДКС України не здійснювало будь-яких протиправних дій відносно позивача, його прав та охоронюваних законом інтересів не порушувало.

Доводи апелянта в іншій частині апеляційної скарги на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що задоволенню не підлягає.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03.07.2020р. в адміністративній справі № 140/4686/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді О. І. Довга
І. В. Глушко
Дата складення повного тексту судового рішення: 11.11.2020р.