Справа № 160/11808/20
Суддя: Віхрова Вікторія Станіславівна
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Віхрової В.С., розглянувши у місті Дніпрі в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
25.09.2020 р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
Позов обґрунтовано тим, що позивач вважає дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії протиправними і такими, що порушують її конституційні права та інтереси, а тому вимушена звернутися із цим позовом до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.
Частиною 2 ст. 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 261 КАС України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
У відповідності до ч.1 ст. 262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2020 р. позовну заяву було залишено без руху.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.10.2020 р. позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику учасників справи.
22.10.2020 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач висловлює незгоду з вимогами позову та вказує, що при розрахунку стажу позивача до страхового стажу не зараховано наступні періоди роботи: з 10.03.1992 по 27.06.2000 (довідка багатопрофільного підприємства «СПЕНТС» - від 27.06.2000 № 2.2/27-2000) - на печатці відсутній код ЄДРПОУ. Відповідно до п.6-7 Постанови Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 №118 «Про створення Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України», підприємства та організації, що не були внесені до Державного реєстру звітних (статистичних) одиниць України і згідно з Положенням про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України підлягають включенню до останнього, а також суб`єктам господарської діяльності, в реєстраційних даних яких сталися зміни, подати до 31 березня 1996 року відповідним органам державної статистики документи, необхідні для включення до реєстру або внесення змін до нього. Державним податковим інспекціям з 1 квітня 1996 року вважати недійсними і не приймати звіти, декларації, розрахунки і платіжні доручення підприємств та організацій, без ідентифікаційних кодів з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України. Страховий стаж позивача обраховано та він склав 19 років 9 місяців 18 днів, що є недостатнім для призначення пенсії, тому в призначенні пенсії відмовлено. Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області вважає, що діяло в межах повноважень та згідно діючого законодавства.
До відзиву на вимогу суду додані матеріали пенсійної справи ОСОБА_1
26.10.2020 р. засобами електронного зв`язку до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої позивач наполягає на задоволені вимог позову та просить їх задовольнити у повному обсязі.
Судом під час розгляду даної справи враховані положення постанови КМУ №211 від 11.03.2020 р. «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу CODIV-19» (зі змінами та доповненнями) та впровадження низки заходів на виконання рішення уряду відносно даного питання.
У відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до пункту 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Положенням статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII (надалі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 2 Закону № 1788-XII визначені види пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Звернення за призначенням пенсії може здійснюватися у будь-який час після виникнення права на пенсію.
08.04.2020 р. ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення їй пенсії за віком у відповідності до вимог ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З метою призначення пенсії позивачем були надані наступні документи: трудова книжка серії НОМЕР_2 ; довідка від 27.06.2000 р. БП «СПЕНТС»; довідка від 27.06.2000 р. БП «СПЕНТС» про заробітну плату для обчислення пенсії.
Отже, позивачу було відмовлено у призначенні пенсії через не підтвердження періоду її роботи з 10.03.1992 р. по 27.06.2000 р. на БП «СПЕНТС».
Інші підстави відмови за наслідками розгляду документів позивача про призначення пенсії не вказані.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з наступного.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійної страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, ц формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його кошт видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, члена їхніх сімей та іншим особам, передбачений Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсію страхування" від 09.07.2003 р. №1058-ІV (надалі -Закон № 1058-ІV).
Частиною 1 статті 26 Закону № 1058-ІV передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 59 років 6 місяців, які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року та за наявності страхового стажу не менше 27 років.
Статтею 1 Закону № 1058-ІV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.45 Закону № 1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Процедура подання документів для оформлення пенсій визначається Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 р. № 22-1 (надалі - Порядок №22-1).
Відповідно до пункту 1.1 Порядку 22-1, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Положеннями пунктів 4.1, 4.2, 4.3 Порядку 22-1 визначено, що орган, який призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).
Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.
При прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі. 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.
Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
В пунктах 1 та 2 "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до п.3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.
Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. І лише у разі її відсутності, або відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема, уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
Згідно трудової книжки серії НОМЕР_2 (записи 6-7) на ім`я ОСОБА_1 , остання у період з 10.03.1992 р. по 27.06.2000 р. працювала бухгалтером у Багатопрофільному підприємстві «СПЕНТС» (наказ про призначення №7к від 10.03.1992 р./наказ про звільнення №37к від 27.06.2000 р.).
Записи у трудовій книжці засвідчені підписами та печаткою уповноваженої особи.
Також, робота на зазначеній посаді підтверджується довідкою Багатопрофільного підприємства «СПЕНТС» від 27.06.2000 р. №№ 2.2/27-2000.
Згідно з п.15 Положення №118 від 22.01.1996 р. «Про створення Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України» (чинний на момент видачі довідки від 27.06.2000 р. №№ 2.2/27-2000 р.), у разі включення суб`єкта господарської діяльності до Державного реєстру йому встановлюється ідентифікаційний код і коди класифікаційних ознак. Ідентифікаційний код є єдиним для всього інформаційного простору України і зберігається за суб`єктом протягом усього періоду його існування.
Пунктом 16 Положення №118 встановлено, що використання ідентифікаційного коду з Державного реєстру є обов`язковим для всіх видів звітних та облікових документів, які використовуються за межами суб`єктів господарської діяльності. Звітні та облікові документи, в яких відсутній ідентифікаційний код з Державного реєстру, вважаються недійсними, їх використання тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.
При цьому, Постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 №118 Міністерству статистики доручено забезпечити формування бази даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України на основі Державного реєстру звітних (статистичних) одиниць України із збереженням присвоєних суб`єктам господарської діяльності ідентифікаційних кодів.
Водночас, з 1 січня 2004 року набрав чинності Господарський кодекс України відповідно до ч.7 ст.58 якого встановлювалось, що на печатках і штампах суб`єкта господарювання повинен зазначатись ідентифікаційний код, за яким цього суб`єкта включено до державного реєстру суб`єктів господарювання, або ідентифікаційний код громадянина-підприємця.
Державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб підприємців шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців як автоматизованої системи збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи врегульовані Законом України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців від 15.05.2003 №755-ІV, який набрав чинності з 1 липня 2004 року.
Згідно з ч.1 ст.3 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (в редакції від 15.05.2003) (надалі - Закон №755- IV) дія цього Закону поширюється на державну реєстрацію всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності та підпорядкування, а також фізичних осіб - підприємців.
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону №755-ІV відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток.
Відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону №755-ІV закони, нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.
На підставі системного аналізу вказаних законодавчих положень слідує висновок, що на час діяльності Багатопрофільного підприємства «СПЕНТС» та на час роботи позивача на цьому підприємстві, законодавцем не ставились вимоги щодо обов`язкового зазначення ідентифікаційного коду на печатці підприємства. При цьому створений з 1993 року Державний реєстр звітних (статистичних) одиниць України, а в подальшому Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України мали на меті забезпечення єдиного державного обліку всіх господарюючих суб`єктів, забезпечення єдиних принципів ідентифікації суб`єктів господарської діяльності, накопичення статистичної інформації. Вимога щодо обов`язкового зазначення на печатках і штампах суб`єкта господарювання відомості про код ЄДРПОУ законодавцем встановлена з 2004 року.
Водночас, дані до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України вносились на основі Державного реєстру звітних (статистичних) одиниць України із збереженням присвоєних суб`єктам господарської діяльності ідентифікаційних кодів.
Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що надання особою до пенсійного органу документів та уточнюючих довідок на підтвердження наявного трудового стажу при призначенні пенсії потрібно лише в тих випадках, коли відсутня трудова книжка або відповідні записи в ній.
Як було встановлено судом, трудова книжка позивача серії НОМЕР_2 та довідка від 27.06.2000 р. 2.2/27-2000 містять усі необхідні дані, які підтверджують факт роботи ОСОБА_1 у період з 10.03.1992 р. по 27.06.2000 р. у Багатопрофільному підприємстві «СПЕНТС».
Тому не можливо прийняти до уваги доводи відповідача викладені у листі від 22.04.2020 р. з приводу відсутності на печатці підприємства ідентифікаційного коду з Єдиного державного реєстру підприємств, оскільки наявність таких недоліків не є підставою вважати, що вказані спірні періоди роботи не підтверджують факту перебування особи на відповідній посаді, до того ж, обов`язок щодо оформлення та ведення трудових книжок покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, а не на працівника.
За таких обставин суд вважає неправомірною відмову органу пенсійного фонду у зарахуванні спірного стажу позивача та відповідно відмову у призначенні пенсії на цій підставі.
Оскільки встановлені обставини справи та вимоги законодавства свідчать про надання позивачем передбачених законодавством відомостей для підтвердження спірного періоду, тому він має бути зарахований до стажу, необхідного для призначення пенсії.
Суд вважає за необхідне зазначити, що в п.3.1. Рішення Конституційного Суду України (Справа №1-25/2010 від 29 червня 2010 року) зазначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Згідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За таких обставин, враховуючи положення статті 245 КАС України з метою ефективного відновлення порушеного права позивача та дотримання його соціальних гарантій і реалізації права на належне соціальне утримання суд дійшов висновку, що позов має бути задоволений з коригуванням обраного способу захисту, а саме шляхом: визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 у призначенні пенсії за віком, зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 до загального страхового стажу період роботи: з 10.03.1992 року по 27.06.2000 року у Багатопрофільному підприємстві "СПЕНТС" та враховуючи, що єдиною підставою для відмови у призначенні пенсії органом пенсійного фонду було сказано недостатність стажу обрахувавши його у 19 років 9 місяців 18 днів з необхідних 27 років, зарахувавши спірний період роботи з 10.03.1992 року по 27.06.2000 року, стаж позивача становитиме 27 років 8 місяців 35 днів, що у сукупності свідчить про наявність підстав для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України №1058-IV з 08.04.2020 р., тому суд вважає дану позовну вимогу такою, що також підлягає задоволенню.
Разом з тим, в частині позовних вимог про зобов`язання ГУ ПФУ у Дніпропетровській області виплачувати позивачу пенсію, слід відмовити, оскільки такі вимоги з огляду на положення ст. 5 КАС України, є такими, що звернені на майбутнє.
Такий спосіб захисту, на переконання суду, матиме наслідком дотримання судом основних принципів здійснення судочинства, не буде втручанням у дискреційні повноваження органу пенсійного фонду.
Решта доводів сторін висновків суду по суті спору не спростовують.
При цьому, суд виходить з положень, закріплених в п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень, де вказано, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову (з коригуванням обраного способу захисту).
Щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Положеннями ч. 4 ст. 134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Суд зазначає що між позивачем та адвокатом Шостаковим С.М. було укладено договір про надання правової допомоги від 05.08.2020 р., в якому передбачено обсяг робіт.
Згідно погодинного розрахунку вартості професійної правничої допомоги за вказаним договором, були надані наступні послуги:
-консультація правового (юридичного характеру) вартістю 1000,00 грн. за 2 год. витраченого часу;
- складання адміністративного позову (копіювання документів - додатків до позову) та подання до Дніпропетровського окружного адміністративного суду вартістю 3500,00 грн. за 7 год. витраченого часу;
-представництво інтересів клієнта в суді в ході розгляду справи вартістю 500,00 грн. за 1 год. витраченого часу.
В матеріалах наявна квитанція до прибуткового касового ордеру №22 від 05.08.2020 р. про сплату грошових коштів в розмірі 5000 грн.
Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як вбачається з матеріалів справи, адвокатом було подано позов немайнового характеру (дві вимоги по суті спору), який складається з 7 сторінок та 24 додатків у вигляді окремих документів.
Також під час розгляду справи були подані заява про усунення недоліків позову на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху, відповідь на відзив на позовну заяву.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4500,00 грн. (виходячи з розрахунку 500 грн. за 1 год.) та вважає дані витрати співмірними.
Судові витрати на правничу допомогу у розмірі 500,00 грн. за представництво інтересів клієнта в суді в ході розгляду справи - є необґрунтованими та такими, що стягненню не підлягають, оскільки фактично не були понесені позивачем з огляду на те, що справа слухалась у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи до судового засідання.
Заперечень проти розподілу судових витрат від відповідача не надходило.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що позов задоволено частково (з коригуванням обраного способу захисту в частині однієї позовної вимоги) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 840,80 грн. та понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн. підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.
Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 132, 139, 246, 297 КАС України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -задовольнити частково;
Стягнути на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ПФУ у Дніпропетровській області.
В іншій частині вимог позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.С. Віхрова