Справа № 380/5725/20
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/5725/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 листопада 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:
головуючий суддя Кравців О.Р.,

секретар судового засідання Шийович Р.Я.,

від позивача не прибув,

від відповідача не прибув,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.

Суть справи.
До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач 1), в якій просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпусток як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.11.2018;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористанні календарні дні відпусток як учаснику бойових дій за 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.11.2018;

- допустити негайне виконання судового рішення;

- розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позову зазначено про те, що позивач проходив з березня 2017 по листопад 2018 військову службу в військовій частині НОМЕР_1 , звільнений 28.11.2018.

В 2014, 2015, 2017 роках приймав безпосередню участь в антитерористичній операцій, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Після звільнення з військової служби позивач звернувся до відповідача про виплату відповідної компенсації, однак у задоволенні заяви позивача відповідач відмовив.

Оскільки позивач вважає, що його права порушено, звернувся до суду із цим позовом.

Ухвалою суду від 27.07.2020 провадження у справі відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами.

01.09.2020 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву за вх. №43108. З Покликаючись на приписи п.12 ч.1 ст.12 Закону Україну «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 17, п. 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідач у відзиві вказав, що при звільненні з військової служби грошова компенсація не виплачується за ненадання під час особливого періоду днів додаткових і соціальних відпусток (у тому числі військовослужбовцям - учасникам бойових дій).

Враховуючи що військова частина НОМЕР_1 не веде облік додаткових відпусток військовослужбовців, а позивач не звертався до командування військової частини НОМЕР_1 стосовно проведення відповідних виплат з зазначеної компенсації під час виключання зі списків частині, у відповідача відсутні правові підстави для нарахування, виплати зазначеної грошової компенсації.

Також, на думку військової частини НОМЕР_1 , позивачем порушено визначений статтею ст.122 КАС України строк звернення до суду.

Як зазначено у відзиві, пунктом 1.5 правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України, до наказу Міністерства оборони України від 22.05.2017 № 280 «Про організацію фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України» визначено, що військова частина, не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів, зараховується на фінансове забезпечення до військової частини - розпорядника коштів третього рівня на підставі відповідних директив (рішень). Рішенням Командувача Сухопутних військ ЗСУ від 19.12 2019 військова частина НОМЕР_1 виключено з мережі розпорядників бюджетних коштів та зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Зважаючи на викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 04.09.2020 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, у зв`язку з необхідністю з`ясування позиції позивача щодо заміни відповідача на належного військову частину НОМЕР_2 відповідно до клопотання відповідача від 01.09.2020.

Ухвалю суду без виходу до нарадчої кімнати від 07.10.2020 в якості співвідповідача до участі у справі залучено військову частину НОМЕР_2 (далі відповідач 2).

05.11.2020 за вх. №57818 від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву. Зазначив, що під час проходження військової служби в особливий період у позивача було відсутнє право на використання додаткової відпустки як учаснику бойових дій. При звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу позивача у нього не було зауважень щодо відповідних наказів, відомості щодо їх оскарження відсутні. З позиції відповідача 2, якщо позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації додаткової відпустки як учаснику бойових дій, то він повинен оскаржувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 28.11.2018 №25 в місячний строк шляхом подачі позову до суду або не погоджуватися з ними, доки з позивачем не було б проведено з ним усіх необхідних розрахунків. Таким чином, грошова компенсація як соціальна гарантія може бути виплачена у разі наявності відповідного права на відпустки.

Довідково зазначено, що відповідача 1 зараховано на фінансове забезпечення до відповідача 2 з 01.01.2020 та не мала жодних відносин з позивачем, оскільки він не проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

Відповідач 2 просив у задоволенні позову відмовити.

Сторони в судове засідання явки уповноважених представників не забезпечили. Про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи чи іншого змісту не подавали.

Суд з врахуванням приписів ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд продовжив розгляд справи за даною явкою сторін.

Суд заслухав з`ясував підстави позову, відзивів, фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, дослідив письмові докази, долучені до матеріалів справи, та, -

в с т а н о в и в :
Згідно з посвідченням, виданим 16.06.2015 Управлінням особового складу штабу командування Сухопутних військ серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

При цьому, відповідно до довідки від 30.11.2018 позивач брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в період з 13.07.2014 по 03.11.2014, з 25.11.2014 по 23.12.2014, з 25.02.2015 по 26.03.2015, з 23.05.2015 по 23.07.2015, з 06.06.2017 по 14.06.2017.

Згідно з витягом з наказу Міністра оборони України (по особовому складу) №677 від 23.10.2018, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас за підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) полковника ОСОБА_1 начальника управління ракетних військ і артилерії заступника командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №25 від 28.11.2018 полковника ОСОБА_1 , начальника управління ракетних військ і артилерії заступника командира військової частини, звільненого наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 23.10.2018 №677 у запас за підп. «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду), відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 28.11.2018 визнано таким, що справу та посаду здав і направлений для зарахування на військовий облік до Дрогобицько-Бориславського об`єднаного районного військового комісаріату Львівської області, з правом носіння військової форми одягу. З 28.11.2018 виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

Відомості про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій відсутні.

Згідно з відповіддю Відповідача 1 на звернення від 02.06.2020 №760/К, позивача у тому числі повідомлено про те, що відповідно до роз`яснення Юридичного департаменту Міністерства оборони України від 03.10.2019 №298/5/2867 особам, звільненим з військової служби та в установленому порядку виключених зі списків особового складу військової частини, рекомендовано врахувати п. 3 рішення Касаційного адміністративного суду у складу Верховного Суду від 16.05.2019 у справі №620/4218/18, за змістом якого зміна фактичних обставин справи і правового регулювання спірних правовідносин є обставинами, які можуть впливати на інше застосування норм матеріального права, ніж у справі. Виплату компенсації в таких випадках слід здійснювати на підставі відповідних рішень суду після набрання ними законної сили.

З огляду на викладене, враховуючи, що на день звернення позивач був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу частини, з метою недопущення безпідставної витрати бюджетних коштів, нарахування та виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, можливі на підставі рішення органу судової влади.

Оскільки позивач вважає відповідну бездіяльність протиправною та такою, що порушує його права, він звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи справу, суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. ст. 1-2 Закону №2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з абз. 1 ч. 8 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Пунктом 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Своєю чергою згідно з абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до п. п. 17 та 18 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Згідно з п. 19 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII та «Про оборону України» від 06.12.1991 №1932-XII (далі - Закон №3543-XII та Закон №1932-XII).

За визначенням ст. 1 Закону №3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в ст. 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З огляду на викладене, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.

Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до п. 19 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені п.п. 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо.

Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», п. 8 ст. 10-1 Закону №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 16-2 Закону України від 05.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки».

Крім того, відповідно до п. 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі №620/4218/18 (№Пз/9901/4/19).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд вважає, що позов ОСОБА_1 в частині вимог визнання протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.11.2018 є таким, що підлягає задоволенню.

Своєю чергою, в частині вимог про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період з 2015-2018 роки включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, суд зазначає таке.

Відповідно до п. 1.5 Правил організації фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України, затверджених наказом Міністерства оборони України від 22.05.2017 №280 військова частина, не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів, зараховується на фінансове забезпечення до військової частини - розпорядника коштів третього рівня на підставі відповідних директив (рішень).

Судом встановлено, що рішенням Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 19.12.2019 в/ч НОМЕР_1 виключено з мережі розпорядників бюджетних коштів та зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) з 01.01.2020 року.

Ця обставина не заперечується відповідачами у справі.

Вказане свідчить про те, що суб`єкт, в якого є компетенція щодо нарахування військовослужбовцям, які проходять службу у військовій частині НОМЕР_1 , грошового забезпечення, в тому числі компенсації є військова частина НОМЕР_2 .

Зважаючи на викладене, оскільки станом на дату вирішення даної адміністративної справи військову частину НОМЕР_1 виключено з мережі розпорядників бюджетних коштів та зараховано на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 , суд вважає про наявність підстав для зобов`язання саме військової частини НОМЕР_2 здійснити нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік.

Водночас суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Також суд зазначає, що кількість невикористаних позивачем календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій та розмір грошового забезпечення, з якого повинна розраховуватись компенсація повинні визначатись саме відповідачем, який наділений відповідними дискреційними повноваженнями.

Таким чином, позовна вимога позивача про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

При цьому посилання відповідача на те, що на момент звільнення не надходило клопотання від позивача щодо надання невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, або грошової компенсації за вищевказаний вид відпусток, суд не приймає до уваги, оскільки чинним законодавством не поставлено в залежність виплату компенсації за невикористані дні відпустки від подачі відповідної заяви особою, яка має на неї право.

При вирішенні даної адміністративної справи, суд вважає необґрунтованими посилання відповідача - військової частини НОМЕР_1 на порушення позивачем визначеного статтею 122 КАС України строку звернення до суду, з огляду на таке.

Частина 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини звертав увагу, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права» (рішення від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції» v. France), Series A № 333-B, crop. 42, пункт 36).

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Зазначеною статтею визначаються строки звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом з метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням.

Згідно з ч. 5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У даній справі предметом розгляду є питання наявності підстав для виплати на користь позивача компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Частиною 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Верховний Суд України в постанові від 16.11.2013 (справа № 21-389а13) дійшов висновку, що перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, а тому суд повинен керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013 положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР зі змінами, необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Як зазначено у рішенні Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі 620/4218/18 «… спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.

Велика Палата Верховного Суду відхиляє твердження скаржника щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки стягнення сум компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій не обмежені позовною давністю. На час відпустки, яка хоча і непов`язана з виконанням службових обов`язків, за особою зберігається заробітна плата (грошове забезпечення), такі виплати включаються до фонду заробітної плати і є невід`ємною його частиною. Це ж саме стосується і компенсації при звільненні за невикористані дні відпустки.».

Отже, визначений ст. 122 КАС України строк звернення до суду не застосовується в даних правовідносинах.

Щодо клопотання позивача щодо звернення рішення до негайного виконання, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про: 1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць; 2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; 3) поновлення на посаді у відносинах публічної служби; 4) припинення повноважень посадової особи у разі порушення нею вимог щодо несумісності; 5) уточнення списку виборців; 6) усунення перешкод та заборону втручання у здійснення свободи мирних зібрань; 7) накладення арешту на активи, що пов`язані з фінансуванням тероризму та стосуються фінансових операцій, зупинених відповідно до рішення, прийнятого на підставі резолюцій Ради Безпеки ООН, зняття арешту з таких активів та надання доступу до них.

Негайно також виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, визначених пунктами 1, 5 частини першої ст. 263, пунктами 1-4 частини першої ст. 283 цього Кодексу.

Отже рішення суду про зобов`язання здійснити нарахування та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2018 роки в контексті норм ст. 371 КАС України не підлягає негайному виконанню, оскільки в даному випадку судом не присуджена конкретна сума, яка підлягає стягненню, а лише зобов`язано відповідача здійснити її нарахування та виплату.

З урахуванням викладеного, у задоволенні клопотання позивача про звернення рішення до негайного виконання слід відмовити.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Оскільки позивач, відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, такий ним не сплачувався, а отже, не підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

У зв`язку з перебуванням судді Кравціва О.Р. у відпустці 09.10.2020, повний текст рішення складено та підписано 10.11.2020.

Керуючись ст.ст. 2, 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 258, п.п. 15.5 п. 15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд -

в и р і ш и в :
1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.11.2018.

3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 ( АДРЕСА_1 ; ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 28.11.2018.

4. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

5. Судовий збір зі сторін не стягувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 10.11.2020.

Суддя Кравців О.Р.