Справа № 760/23443/19
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2020 року м. Київ № 760/23443/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Маруліної Л.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 (далі також позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства оборони України (далі також відповідач), в якому просить:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;

- зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у відповідності до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі, встановленому Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 на день встановлення інвалідності.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначає, що він як інвалід ІІ групи з причин захворювання, яке пов`язане з проходженням військової служби має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вказує, що йому незаконно та протиправно відмовлено у призначенні та виплаті одноразової грошової допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності ІІ групи, відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0973043 від 25.01.2018 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.10.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач проти позову заперечував, з огляду на те, що позивач не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки, згідно з частиною другою пункту 6 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також підпунктом 3 пункту 6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовці, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 25.12.2013 року №975 призначається особам, звільненим зі строкової служби, якщо інвалідність настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 в період з 10.11.1986 року по 10.11.1988 року проходив військову службу, в тому числі в період з 25.05.1987 року по 06.11.1988 року у складі в/чпп НОМЕР_1 проходив військову службу та приймав участь у бойових діях на території Республіки Афганістан. Має статус учасника бойових дій.

Згідно висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 30.12.2015 року №2675/Ж під час проходження служби в Афганістані позивачем було отримано поранення , які виникли внаслідок розривної дії снаряду та спричинені у 1987 році.

Згідно витягу з протоколу засідання №191 від 20.01.2016 року Центральної військо-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, конфузій, травм, каліцтв, поранення позивача так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Згідно Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.07.2019 року №88, ОСОБА_1 02.06.2016 року під час первинного огляду органами МСЕК серія АВ №0447119 визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №0973043 від 25.01.2018 року під час повторного огляду ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності довічно з 23.01.2018 року, причиною якої є травма, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Зміна групи інвалідності стало підставою для звернення позивача до Міністерства оборони України для вирішення питання щодо виплати йому одноразової грошової допомоги згідно положень статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, 13.06.2019 року позивачем подано заяву до Міністерства оборони України щодо виплати одноразової грошової допомоги на підставі статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно відповіді від 26.07.2019 року ВСЗ/2632, за розглядом документів позивача відповідно до Протоколу №88, затвердженого Міністром оборони України 05.07.2019 року комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Відповідно до Витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.07.2019 року №88, комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки ОСОБА_1 інвалідність встановлена понад 3-місячний термін після звільнення з військової служби.

Вважаючи таку відмову протиправною та такою, що порушує конституційне право позивача на отримання такої допомоги, позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив та відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Ключовим правовим питанням у справі є правильність застосування до спірних правовідносин абзацу 2 пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі також - Закон №2011-XII) та пункту 8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 (далі також - Порядок №975).

Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Порядку №975 (у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин), днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності … є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Акт МСЕК серія АВ №0447119, який первинно підтверджує втрату працездатності позивача, складено 02.02.2016 року, визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. Допомога у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності виплачена згідно рішення суду в сумі 206 700,00 грн. Інвалідність повторно позивачу встановлено з 23.01.2018 року. Водночас, раніше, ніж з 23.01.2018 позивач не міг реалізувати право на отримання одноразової грошової допомоги. Тому до цих правовідносин застосовується законодавство, що діяло станом на 02.02.2016 року, під час встановлення первинної втрати працездатності.

Відповідно до частини другої статті 16 Закону №2011-XII (у редакції, чинній станом на 02.02.2016 року), одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті (пункт 4).

Згідно з пунктом б частини першої статті 16-2 Закону №2011-XII (у редакції, чинній станом на 02.02.2016 року), одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Приписами пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII, який набрав чинності з 01.01.2014 року, передбачено, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Положення пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII застосовується до правовідносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01.01.2014 року.

Згодом, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017 року) пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється».

Обидві ці норми пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII (абзаци 1 і 2) передбачають обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, дворічним строком. Дворічний строк обчислюється з часу первинного встановлення інвалідності чи ступеня втрати працездатності.

Суд звертає увагу, що на час первинного встановлення позивачеві ступеня втрати працездатності (2016) правова норма, яка обмежує право на перегляд розміру одноразової грошової допомоги дворічним строком, вже діяла. Відтак, до спірних правовідносин застосовуються положення пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII.

З матеріалів справи встановлено, що зміна групи інвалідності позивача відбулась в межах дворічного терміну, встановленого законодавством, оскільки 02.02.2016 року під час первинного огляду органами МСЕК ОСОБА_1 визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, а 23.01.2018 року під час повторного огляду органами МСЕК визнано особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок цієї ж причини (довідка МСЕК серія АВ №0973043 від 23.01.2018 року).серія АВ №0447119 від 02.02.2016 року. У звязку із зміною групи інвалідності позивач 13.06.2019 року звернувся додо Міністерства Оборони України з заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги, тобто, позивачем дотримано дворічний строк.

З аналізу наведених норм Закону №2011-XII та Порядку № 975 висновується, що законодавство допускає можливість виплати грошової допомоги у разі встановлення військовослужбовцю вищої групи інвалідності (ступеню втрати працездатності), проте при зміні групи інвалідності (ступеню втрати працездатності) протягом двох років з моменту її первинного встановлення.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 22.08.2019 року у справі №826/7472/18 (ЄДРСР №83800008).

При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідача, що позивач не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки, згідно з частиною другою пункту 6 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також підпунктом 3 пункту 6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовці, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 25.12.2013 року №975 призначається особам, звільненим зі строкової служби, якщо інвалідність настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, з огляду на те, що вказана норма стосується випадку коли інвалідність особі встановлено вперше.

Так, у межах спірних правовідносин первинно позивачеві встановлено під час медичного огляду ІІІ групу інвалідності (довідка МСЕК серії АВ №0447119 від 02.02.2016 року) та за наслідками повторного огляду останньому визначено ІІ групу інвалідності (довідка МСЕК серії АВ №00973043 від 23.01.2018 року), тобто менше, ніж понад двох років, що, відповідно, надає можливість позивачу на одержання одноразової грошової допомоги, у силу пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-XII.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» частиною 9 статті 16 встановлено, що порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Суд вважає, що до даних правовідносин слід застосувати Порядок №975, враховуючи, що із заявою про виплату коштів позивач звернувся 13.06.2019 року, ІІ групу інвалідності отримав у 25.01.2018 року. Крім того, матеріали справи свідчать, що право на отримання одноразової грошової допомоги у нього виникло після повторного медичного огляду та встановлення ІІ групи інвалідності відповідно до рішення МСЕК від 23.01.2018 року.

У зв`язку з чим, дії Міністерства оборони України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» суд визнає протиправними.

Згідно частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інетересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням вище зазначеного, на підставі частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України та з метою відновлення порушених прав позивача, суд приходить до висновку про те, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення Міністерства оборони України оформленого протоколом від 05.07.2019 року №88, а саме пункт 36, який стосується позивача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги у разі встановлення (зміни) інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби оформлене протоколом від 05.07.2019 року №88, а саме його пункт 36, який стосується позивача є протиправним, а відтак підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Міністерства оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у відповідності до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі, встановленому Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 на день встановлення інвалідності, суд зазначає наступне.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами суб`єктів владних повноважень Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними повноваженнями є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 208/8402/14-а та від 29 березня 2018 року у справі №816/303/16.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що належним способом відновлення порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у відповідності до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі, встановленому Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 на день встановлення інвалідності.

Згідно частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд,

В И Р І Ш И В :
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо не призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України стосовно відмови ОСОБА_1 призначити одноразову грошову допомогу, а саме пункт 36 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 05.07.2019 року № 88 затвердженого тимчасово виконуючим обов`язки Міністра оборони України І. Руснак

4. Зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у відповідності до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у розмірі, встановленому Порядком, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 на день встановлення інвалідності.

Відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:
Позивач: ОСОБА_1 (адреса: РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 );
Відповідач: Міністерство оборони України (код ЄДРПОУ 00034022, адреса: 03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6.

Повне рішення складено 11.11.2020 року.

Суддя Л.О. Маруліна