Справа № 160/3106/20
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 листопада 2020 року м. Дніпросправа № 160/3106/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 р. у справі № 160/3106/20 (м. Дніпро, суддя Рищенко А.Ю.)

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

18 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (Центральний відділ обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян), якими відмовлено згідно листа № 1458-1772/К-02/8-0400/20 від 24.02.2020 року ОСОБА_1 у поновленні виплати раніше призначеної пенсії за віком, та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 01.05.2017 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 р. у справі № 160/3106/20 позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (Центральний відділ обслуговування громадян (сервісний центр) Управління обслуговування громадян), якими відмовлено згідно листа № 1460-1769/К-02/8-0400/20 від 24.02.2020 р. ОСОБА_1 у поновленні виплати раніше призначеної пенсії за віком.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 03.02.2020 р. відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду в частині строку, з якого має бути поновлена пенсія позивача, оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що неодноразово звертався до територіальних органів Пенсійного Фонду України з заявами про поновлення йому виплати пенсій за віком, в тому числі з заявою від 10.12.2017р., на яку не надано жодної відповіді або відмови. Посилається на правову позицію, висловлену Верховним Судом у справі № 812/564/18, яку просить врахувати під час прийняття рішення судом апеляційної інстанції. Просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 р. у справі № 160/3106/20 скасувати та прийняти нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, зауважив що позивачем пропущено строк звернення з адміністративним позовом. Поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 р. у справі № 160/3106/20 без змін.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 була призначена пенсія за віком з 19.06.2010 р., відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У зв`язку з виїздом до Ізраїлю, з 01.05.2017 р. виплату пенсії позивачу було припинено.

03.02.2020 р. представник позивача, на підставі нотаріально засвідченої довіреності, надіслав до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області заяву про поновлення виплати раніше призначеної пенсії за віком.

Листом від 24.02.2020 р. № 1460-1769/К-02/8-0400/20 «Про розгляд звернення» Головне управління Пенсійного фонду в Дніпропетровській області відмовило у поновлені виплаті пенсії ОСОБА_1 . Зазначено, що представником ОСОБА_1 не було надано документів, що підтверджують факт реєстрації або фактичного проживання ОСОБА_1 в Шевченківському районі м. Дніпра. Також зазначено, що чинним законодавством України не передбачено поновлення виплати пенсії за довіреністю, а між Україною та Державою Ізраїль договору щодо пенсійного забезпечення на теперішній час не укладено.

Правомірність відмови відповідача у поновленні виплати раніше призначеної пенсії за віком ОСОБА_1 , є предметом спору в цій справі.

Вирішуючи заявлений спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

З дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, оскільки виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

Отже, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки, Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 20.09.2018 у справі № 754/3047/17.

Пунктом 1.5 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок № 22-1), серед іншого, передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Тобто, пунктом 1.5 Порядку № 22-1 передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.

Згідно з п. 1.7. Порядку № 22-1, днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

З урахуванням наведених положень Порядку № 22-1, та враховуючи ту обставину, що представник позивача із заявою про поновлення пенсії звернувся до відповідача 03.02.2020, позовна вимога про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити, нарахувати та виплачувати пенсію позивачеві з 01.05.2017 є необґрунтованою, оскільки пенсіонер (через представника) із такою заявою про поновлення до 03.02.2020 не звертався, доказів протилежного суду не надано.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ухвалою від 08 листопада 2019 року в справі № 815/1226/18 касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки вважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України.

Постановою від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду відступив від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 08 грудня 2015 року у справі № 21-5653а15, від 12 квітня 2016 року у справі № 462/9427/13-а, від 08 червня 2016 року у справі № 505/2135/14-а та від 11 жовтня 2016 року у справі № 404/4541/15-а, про те, що виниклі спори щодо поновленням виплати раніше призначених пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 мають вирішуватися з урахуванням норм процесуального права статей 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2015 року).

Велика Палата дійшла висновку, що статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Отже, доводи апеляційної скарги позивача слід прийняти до уваги та змінити рішення суду в частині визначення строку, з якого має бути поновлена виплата пенсії позивачу, визнавши, що поновлення виплати має відбутися з 01 травня 2017 року.

Колегія суддів також зауважує, що посилання відповідача на порушення строку звернення до суду, встановленого ст.122 КАС України, безпідставні. У разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом. Це узгоджується з правовою позицією Верховного суду у справі № 646/6250/17.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

З огляду на вищевказане, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції було прийнято з порушенням норм матеріального права, що у відповідності до ст. 317 КАС України, є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржує позивач.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд , -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 травня 2020 р. у справі № 160/3106/20 змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком з 01 травня 2017 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».».

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко