Справа № 200/8531/20-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

11 листопада 2020 року справа №200/8531/20-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Суддя Першого апеляційного адміністративного суду Компанієць І.Д., розглянувши заяву ОСОБА_1 про виконання ухвали Першого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року в справі № 200/8531/20-а (головуючий І інстанції Дмитрієв В.С.) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, Міністерства юстиції України, третя особа Державна казначейська служба України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До Першого апеляційного адміністративного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 200/8531/20-а.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2020 року апеляційну скаргу залишено без руху в зв`язку з несплатою судового збору та встановлено строк усунення виявлених недоліків шляхом сплати судового збору та надіслання оригіналу платіжного доручення на адресу суду.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, суд відмовив апелянту у звільненні від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», оскільки станом на момент звернення до суду з позовом у цій справі незаконність дій пенсійного органу була не встановленим фактом, а оспорюваним.

ОСОБА_1 надіслав до суду заяву про виконання ухвали суду та додаткові пояснення.

Дослідивши вказані документи суд встановив наступне.

Апелянт звертає увагу суду, що у відповідності до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12.11.2019 у справі № 640/21330/18, прохання позивача «про визнання акта протиправним та скасування» нерозривно пов`язане з проханням «про зобов`язання вчинити дії», тому є одним способом захисту та відновлення порушеного права та однією вимогою для визначення належного до сплати судового збору.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким твердженням та зазначає наступне.

Відповідно до резолютивної частини рішення суду першої інстанції від 21 жовтня 2020 року абзаци перший-четвертий викладені наступним чином:

«Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період з лютого 2018 року по серпень 2019 року включно.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області (місцезнаходження: Донецька обл., м. Краматорськ, вул. Поштова, б.5, ) на корить ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість з виплати пенсії за період з лютого 2018 року по серпень 2019 року включно в розмірі 206014,26 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії у межах суми стягнення за один місяць.»

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині, апелянт просить:

«3. Рішення Донецького окружного адміністративного суду № 200/8531/20-а від 21.10.2020 - змінити присуд суду та доповнити присуд суду.

4. Абзац 3-й резолютивної частини Рішення Донецького окружного адміністративного суду № 200/8531/20-а від 21.10.2020 змінити присуд суду та викласти у наступній редакції: Стягнути з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 206 014,26 грн як шкоду заподіяну Управлінням Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області, Код .

5. Абзац 4-й резолютивної частини Рішення Донецького окружного адміністративного суду № 200/8531/20-а від 21.10.2020 змінити присуд суду та викласти у наступній редакції: Зобов`язати Державу Україна виконати судове рішення негайно після його проголошення в користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 у розмірі місячної пенсії 13 364,18 грн за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

6. Абзац 4-й резолютивної частини Рішення Донецького окружного адміністративного суду № 200/8531/20-а від 21.10.2020 змінити присуд суду та викласти у наступній редакції: Стягнути з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 суму витрат на сплату судового збору у розмірі 857,96 грн.

7. Доповнити резолютивну частину Рішення Донецького окружного адміністративного суду № 200/8531/20-а від 21.10.2020 присудом суду у наступній редакції: Стягнути з Держави Україна за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 10 000,00 грн як моральну шкоду заподіяну Управлінням Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області, Код .»

Необхідно зазначити, що чинне процесуальне законодавство не містить тлумачення поняття «змінити присуд». Натомість передбачено такі процесуальні дії суду, як внесення виправлень у судове рішення та зміна способу та порядку виконання рішення, що належить до повноважень суду, який ухвалив рішення, та зміна чи скасування судового рішення в порядку апеляційного перегляду.

Таким чином, керуючись нерозривною пов`язаністю вимог щодо визнання протиправною бездіяльності пенсійного органу та стягнення з нього заборгованості з виплати пенсії, враховуючи вимогу апелянта про зміну резолютивної частини щодо стягнення конкретної суми як заподіяної суб`єктом владних повноважень шкоди, суд апеляційної інстанції підтверджує свій висновок, що попри часткове задоволення адміністративного позову, враховуючи немайновий характер наведених вимог, під час визначення розміру судового збору за звернення з апеляційною скаргою необхідно застосовувати ставки судового збору, встановлені законодавством за звернення до суду з позовом немайнового характеру.

Суд не вбачає підстав для виділення вимоги про стягнення моральної шкоди як окремої немайнової вимоги, оскільки, на думку суду, в межах спірних правовідносин заявлена моральна шкода нерозривно пов`язана з діями пенсійного органу щодо невиплати пенсії.

З приводу зауважень ОСОБА_1 , що відповідно до ч. 1 ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів, суд зазначає наступне.

Конструкція наведеної норми та п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди незаконність рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади є встановленим фактом, а не оспорюваним.

Оскільки в межах спірних правовідносин предметом позову є визнання протиправною бездіяльності Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо невиплати пенсії та стягнення заборгованості, що утворилась, а також стягнення моральної шкоди, тобто незаконність дій пенсійного органу лише встановлювалась судом під час розгляду позовної заяви ОСОБА_1 в суду відсутні підстави для застосування п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

До того ж рішення суду від 21 жовтня 2020 року ще не набрало законної сили, тобто на теперішній час протиправність бездіяльності пенсійного органу залишається спірним питанням.

Що стосується постанов Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 465/6874/17, від 05.11.2019 у справі № 906/770/17, від 20.06.2018 у справі № 914/1478/17, від 22.11.2019 у справі № 910/906/18 та від 09.12.2019 у справі № 910/4678/19, а також постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 761/24881/16-ц, суд звертає увагу апелянта на наступне.

Наведені апелянтом постанови ухвалені в порядку цивільного та господарського судочинства, а в межах спірних правовідносин розглядається публічно-правових спір.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

У той же час за приписами ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

А положеннями ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України регламентовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Таким чином, ані в межах господарського, ані цивільного судочинства не розглядаються вимоги щодо визнання протиправним рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень як органу, що представляє державу. Наведені спори є публічно-правовими, тому розглядаються в порядку адміністративного провадження.

Отже, враховуючи особливості предметної юрисдикції, предмети спору в наведених апелянтом справах та у справі № 200/8531/20-а не є тотожними в розрізі визначення спору як публічно-правового чи приватноправового.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування висновків Верховного Суду, викладених у наведених вище справах, до спірних правовідносин в частині звільнення апелянта від сплати судового збору згідно з п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 28 листопада 2013 року № 12-рп/2013 зазначив, що «гарантією реалізації права на судовий захист в аспекті доступу до правосуддя є встановлення законом помірного судового збору для осіб, які звертаються до суду. Це відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя, від 14 травня 1981 року № (81) 7: «У тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (підпункт 12 пункту D).

Отже, сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України.

За висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі «Хаджіанастасіу проти Греції», пункти 32-37).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 19 червня 2001 року справа «Креуз проти Польщі» «право на суд» не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими. Вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя («KREUZ v. POLAND» № 28249/95).

Окрім цього, відповідно до ч. 2 ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Оскільки, звертаючись із заявою про звільнення від сплати судового збору, апелянт мав правомірні сподівання, що його заява буде задоволена, з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, суд дійшов висновку про можливість продовження строку усунення недоліків апеляційної скарги, викладених в ухвалі від 30 жовтня 2020 року.

Також, дослідивши ухвалу суду від 30 жовтня 2020 року, суд встановив, що в ухвалі не правильно наведено номер справи, який має бути вказаний у реквізитах платіжного доручення під час сплати судового збору.

Згідно з ч. 1 ст. 253 Кодексу адміністративного судочинства України суд може з власної ініціативи або за заявою особи, що брала участь у справі, чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про необхідність виправлення допущених судом апеляційної інстанції описок.

Керуючись ст.ст. 121, 169, 253, 296, 298 Кодексу адміністративного судочинства України,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовити.

Продовжити строк усунення недоліків апеляційної ОСОБА_1 рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2020 року в справі № 200/8531/20-а на десять днів з моменту отримання копії вказаної ухвали.

Роз`яснити апелянту, що при невиконанні вимог даної ухвали, підлягають застосуванню процесуальні наслідки, зазначені в ухвалі Першого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року.

Виправити описку в абзаці сімнадцятому мотивувальної частини ухвали Першого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року в справі № 200/8531/20-а шляхом заміни номеру справи «200/2289/20-а» на «№ 200/8531/20-а».

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Д. Компанієць