Справа № 323/2478/20
Суддя: Мінаєв М. М.
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 323/2478/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2020 м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Мінаєва М.М.,

при секретарі - Тахтаул А.Л.,

за участю

представника позивача - Верховської Г.В.,

відповідача - ОСОБА_1.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференцзв`язку з приміщенням Державної установи «Оріхівська виправна колонія № 88», адміністративну справу за адміністративним позовом Оріхівського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області до ОСОБА_1 , громадянина Республіки Таджикистан, про примусове видворення за межі України, тимчасове затримання з метою забезпечення видворення за межі України та заборону в`їзду на територію України,

ВСТАНОВИВ:

01.10.2020 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшов вказаний адміністративний позов, в якому позивач просив суд примусово видворити громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 за межі України, заборонити ОСОБА_1 в`їзд на територію України строком на п`ять років, затримати та помістити ОСОБА_1 до Миколаївського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, Державної міграційної служби України, з метою його ідентифікації, документування свідоцтвом на повернення до батьківщини, та забезпечення виконання рішення суду про примусове видворення за межі України.

В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Таджикістан, на час звернення до суду з адміністративним позовом знаходиться у Державній установі «Оріхівська виправна колонія № 88», де відбуває покарання у виді п`яти років двох місяців позбавлення волі, призначене 25.06.2018 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 187, ч. 1 ст. 71, ч. 5 ст. 72 КК України. У громадянина ОСОБА_1 відсутній будь який документ, що підтверджує його особу, відповідно відсутні документи, які б надавали право законно перебувати на території України або документ, по якому він може здійснити виїзд з території України. За інформацією, яка надійшла до УДМС України в Запорізькій області з Управління Служби безпеки України в Запорізькій області (за вих. 59/3/3- 1017 нт від 12.08.2020), ОСОБА_1 під час відбування покарання у Державній установі «Оріхівська виправна колонія (№88)» на шлях виправлення не став, після звільнення з місць позбавлення волі має намір продовжувати вчиняти кримінальні правопорушення, дотримуватися кримінальних «понять» та «звичаїв», впливати на криміногенний елемент, з метою вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів та може використовуватись організованими злочинними угрупованнями в протиправній діяльності, що створює загрозу життєво важливим інтересам України.

В ході проведення перевірки вказаних обставин та з метою ідентифікації особи відповідача було встановлено, що в особовій справі громадянина ОСОБА_1 , яка наявна в Державній установі «Оріхівська виправна колонія» (№88) в наявності копія паспортного документа серії НОМЕР_1 , виданого ОМВД г. Куляб 27.03.1985 громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, за повідомленням Посольства Республіки Таджикистан в Україні та Республіці Молдова, відповідач дійсно є громадянином Республіки Таджикистан.

За ствердженням позивача, зважаючи, що відповідач порушує міграційне законодавство України, не вживав заходів щодо отримання паспортного документу чи сертифікату на повернення в країну громадянської належності, а його перебування на території України створює умови до виникнення суспільно-небезпечних передумов до негативного впливу на «кримінальне середовище», існує ймовірність що ОСОБА_1 буде ухилятися від виконання рішення про його примусове видворення та перешкоджатиме проведенню процедури видворення. При цьому відповідач не має постійного місця проживання та законного джерела доходів, що дає підстави вважати, що він не буде працевлаштований, згідно чинного законодавства, не зможе забезпечувати власні потреби, через що, з метою отримання грошових коштів, продовжить злочинну діяльність, що може завдати істотної шкоди охоронюваним інтересам держави та окремих громадян.

Відтак, за ствердженнями позивача, обґрунтованими посиланнями на вимоги п. 14 ст. 1, ст. 4, ч. 3 ст. 3, ч. 1 ст. 9, ст. 15, ст. 21, ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», існують підстави для примусового видворення відповідача за межі України на підставі рішення адміністративного суду, постановленого в порядку ст. 288 КАС України, а також для його затримання після звільнення від відбування покарання з метою забезпечення виконання рішення суду про таке видворення.

Справа за цим адміністративним позовом фактично була передана на розгляд судді Мінаєву М.М. 02.10.2020 року, та в той же день була залишена без руху через недотримання вимог ст. ст.160, 161 КАС України при його поданні.

09.10.2020 року до суду надійшли документи в порядку усунення недоліків, в той же день було відкрите провадження у справі та розпочатий судовий розгляд.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 проти адміністративного позову заперечував, та заявив, що йому потрібний адвокат для належного представництва під час розгляду цієї справи.

З огляду на те, що відповідач ОСОБА_1 перебуває в установі виконання покарань та зазнає об`єктивних труднощів у реалізації права на правову допомогу, тоді як КАС України не передбачає права чи обов`язку суду забезпечити стороні таке представництва, суд вважав за необхідне та доцільне, з метою недопущення порушення процесуальних прав відповідача та з огляду на пріоритет права на правову допомогу перед вимогами процесуального закону щодо строку розгляду цієї категорії справ, відкласти судовий розгляд для надання відповідачу часу для залучення представника.

Наступне судове засідання було призначене на 16.10.2020 року.

Однак з 13.10.2020 року 30.10.2020 року головуючий у справі, суддя Мінаєв М.М., перебував у стані тимчасової непрацездатності, у зв`язку з чим наступне судове засідання відбулось 06.11.2020 року.

Під час вказаного судового засідання представник позивача вимоги підтримала, пославшись на факти та норми права, викладені в адміністративному позові.

Відповідач ОСОБА_1 участь свого представника в судовому засіданні не забезпечив, проти позову заперечував, посилаючись на те, що перебуває на території України безперервно з 1989 року, тобто ще з періоду існування СРСР. За цей час він неодноразово вживав заходів щодо виходу з громадянства Республіки Таджикистан та отримання документів на право перебування на території України, але зазнавав труднощів у цьому, оскільки тривалий час в Україні не було дипломатичного представництва Республіки Таджикистан, а після його появи ефективної допомоги у цьому відповідачу надано не було. Крім того, відповідач стверджував, що звертався й до Мелітопольського підрозділу ДМС України в Запорізькій області за отриманням документів на право проживання в Україні, однак відповіді не отримав. За час перебування в Україні він став мати постійне місце проживання сім`ю та неофіційний заробіток, тоді як в разі видворення до Таджикистану він залишиться без житла та джерел для існування.

Дослідивши наявні у справі матеріали, суд приходить до такого.

Наявними у справі доказами неспростовно доводиться, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Таджикистан.

Так, в особовій справі ОСОБА_1 , яка наявна в Державній установі «Оріхівська виправна колонія» (№88) в наявності копія паспортного документа серії НОМЕР_1 , виданого ОМВД г. Куляб 27.03.1985 громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За повідомленням Посольства Республіки Таджикистан в Україні та Республіці Молдова (лист № С-30/20-057к від 21.08.2020 року), відповідач дійсно є громадянином Республіки Таджикистан, документований паспортом серії НОМЕР_1 , виданим ОМВД г. Куляб, 27.03.1985 року, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 .

Відтак, відповідно до п. 6 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі - Закон № 3773) відповідач ОСОБА_1 є іноземцем, у зв`язку з чим на нього поширюються вимоги вказаного Закону та іншого міграційного законодавства України.

Будь-яких документів, які б надавали право ОСОБА_1 постійно чи тимчасово перебувати на території України, суду надано не було.

Відповідно до ст. 3 Закону № 3773 іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ст. 23 Закону № 3773 нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Статтею 26 (частинами першою - шостою) Закону № 3773 передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону № 3773 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що підставою для ухвалення адміністративним судом рішення про примусове видворення іноземця за межі України є виключно наявність сукупності двох юридичних фактів;

1)ухвалення центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органом Служби безпеки України або органом охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) рішення про примусове повернення іноземця в країну походження або третю країну, в порядку, передбаченому ст. 26 Закону № 3773;

2)невиконання іноземцем вказаного рішення про примусове повернення без поважних причин у встановлений строк або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання такого рішення.

Будь-яких виключень з цього правила Законом № 3773 не передбачено.

Таким чином, відсутність рішення уповноваженого органу державної влади про примусове повернення іноземця до країни походження виключає можливість ухвалення адміністративним судом рішення про його примусове видворення, оскільки, за змістом та логікою Закону № 3773, звернення до адміністративного суду за примусовим видворенням є останнім, виключним заходом впливу на іноземця, коли всі інші передбачені законом заходи виявились неефективними.

Примусове видворення за межі України фактично є санкцією за невиконання рішення про примусове повернення, а адміністративний суд, ухвалюючи таке рішення, фактично вирішує юридичний адміністративний спір між іноземцем та уповноваженим органом державної влади з приводу дотримання міграційного законодавства, і тим самим здійснює правосуддя - свою безпосередню функцію.

Вжиття судом примусового видворення іноземця за відсутності волевиявлення держави України на це у формі рішення уповноваженого органу про примусове повернення такого іноземця до країни походження означало б втручання суду у здійснення органами виконавчої влади їх безпосередніх функцій.

І навпаки, уповноважений орган державної влади не може самоусуватись від виконання своєї функції, намагаючись перекласти на суд вирішення питання при примусове видворення іноземця, не ухвалюючи свого власного рішення з цього питання.

Однак під час розгляду цієї справи позивач не надав суду доказів виконання ним вимог ст. 26 Закону № 3773 в частині ухвалення рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження та контролю за його виконанням. Більше того, представник позивача безпосередньо в судовому засіданні підтвердила, що таке рішення не ухвалювалось.

У зв`язку з цим суд відхиляє всі інші доводи позивача, оскільки за відсутності рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження вони не мають самостійного юридичного значення.

Як наслідок, не відповідають закону, не є обґрунтованими, та не підлягають задоволенню як позовні вимоги про примусове видворення ОСОБА_1 до країни походження із забороною в`їзду до України на п`ять років, так і позовні вимоги щодо його затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 2, 77, 242-246, 288, 289 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Оріхівського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області до ОСОБА_1 , громадянина Республіки Таджикистан, про примусове видворення за межі України, тимчасове затримання з метою забезпечення видворення за межі України та заборону в`їзду на територію України, - відмовити.

Роз`яснити позивачу, що відмова у цьому адміністративному позові не позбавляє його права звернутись з іншим адміністративним позовом щодо того ж предмету після виконання вимог ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду безпосередньо або через Оріхівський районний суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили і є остаточним після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Оріхівського районного суду

Запорізької області М.М. Мінаєв