Справа № 120/5442/20-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 р. Справа № 120/5442/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Слободонюка М.В., розглянувши в м. Вінниця у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року засобами поштового зв`язку до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (відповідач, ГУ ПФУ у Вінницькій області), в якій позивач просить суд:

- скасувати рішення відповідача за № 17 від 17.06.2020 року про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років та визнати дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" протиправними;

- зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" із дня звернення - 01.06.2020 року та зарахувати до спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років на пільгових умовах періоди навчання у Вінницькому медичному училищі з 01.09.1989 року по 01.07.1991 року (1 рік і 10 місяців) та службу в армії з 11.11.1991 року по 12.11.1993 року (2 роки).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що в червні 2020 року він звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років у відповідності до п "е" ст. 55 ЗУ "Про пенсійне забезпечення". За результатами розгляду такої заяви відповідачем прийнято рішення № 17 від 17.06.2020 року, яким йому відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи, який, за обрахунками відповідача, становить 24 роки 26 днів із необхідних 26-ти років 6 місяців. На переконання позивача, відповідач безпідставно не врахував до спеціального стажу період його навчання у Вінницькому медичному училищі з 01.09.1989 року по 01.07.1991 року, оскільки зарахування на роботу у Тульчинську стоматологічну поліклініку зубним техніком після закінчення медичного училища здійснено протягом 10 днів, що не перевищує необхідного трьохмісячного строку визначеного положенням ч. 1 ст. 38 Закону України "Про професійно-технічну освіту". Також позивач наголошує, що неврахування відповідачем часу проходження ним військової служби за період з 11.11.1991 року по 12.11.1993 року не узгоджується з положеннями ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (чинною на час виникнення спірних правовідносин), а також ст. 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", якими, зокрема, встановлено обов`язок зарахування часу проходження строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення пільгової пенсії, за умови встановлення факту роботи на момент призову за професією або обіймання посади, що передбачала право на пенсію на пільгових умовах. За таких обставин позивач вважає, що має достатній спеціальний стаж роботи, який, за його підрахунками становить понад 30 років, що безумовно дає йому право на призначення пенсії відповідно до п. "е" ст. 55 ЗУ "Про пенсійне забезпечення". Наведені обставини та безпідставне незарахування відповідачем періоду його навчання та служби в армії, на переконання позивача, призвело до порушення його прав у сфері соціального захисту, в зв`язку з чим і обумовлюється його звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 12.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Крім того, встановлено відповідачу 15-денний строк з дня її вручення для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Цією ж ухвалою витребувано у відповідача додаткові докази, необхідні для розгляду справи.

23.10.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 33601), а також витребувані судом матеріали. У своєму відзиві відповідач проти позову заперечив та, зокрема, зазначив, що на час звернення до органів Пенсійного фонду позивач продовжував працювати на посаді, яка надає йому право на пенсію за вислугу років як медичному працівнику. Однак, в силу положень ст. 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення" така пенсія призначається лише при залишенні роботи, яка дає право на цей вид пенсії, та при наявності визначеного законом розміру спеціального стажу, який у позивача на день звернення, був недостатній. У той же час, зарахування до спеціального стажу роботи періоди навчання у Вінницькому медичному училищі, а також строкової служби постановою Кабінету Міністрів України № 909 від 04.11.1993 року не передбачено. За таких обставин відповідач вважає вимоги безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

02.11.2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 35079/20), яка судом не приймається до уваги, позаяк згідно частини 3 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах цієї категорії заявами по суті справи є лише позов та відзив.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк, не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Так, суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 09.06.2020 року звернувся до ГУ ПФУ у Вінницькій області із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», додавши до неї перелік необхідних для цього документів.

За результатами розгляду такої заяви рішенням ГУ ПФУ у Вінницькій області № 17 від 17.06.2020 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". У рішення зазначено, що згідно поданих документів, страховий стаж заявника складає 30 років 2 місяці і 22 дні. При цьому спеціальний стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, обчислений станом на 11.10.2017 року становить 24 роки 0 місяців 26 днів, що, на переконання відповідача, є недостатнім для визначення права на даний вид пенсійного забезпечення, позаяк такий стаж має становити не менше 26 років 6 місяців.

Окрім того, у цьому рішенні додатково зауважено, що пенсії за вислугу років призначаються лише при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію, а тому оскільки ОСОБА_1 , станом на дату звернення за призначенням пенсії не звільнений з відповідної посади, тому ця обставина слугувала додатковою підставою для відмови в призначенні пенсії.

Так, зі змісту рішення відповідача № 17 від 17.06.2020 року слідує, що органом пенсійного фонду залишено поза увагою та не зараховано до спеціального стажу позивача період його навчання у Вінницькому медичному училищі з 01.09.1989 року по 01.07.1991 року та період проходження ним службу в армії з 11.11.1991 року по 12.11.1993 року. Відповідно, дані періоди трудової діяльності позивача і є спірними та обумовлюються предметом та підставами даного позову.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог суд виходив із наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до пункту 6 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Положенням статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.91 N 1788-XII (далі також Закон N 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 N 1058-IV (далі також Закон N 1058-IV), який набрав законної сили з 01.01.2004.

Статтею 8 Закону N 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до п. 2-1 Перехідних положень Закону N 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений ст.ст. 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Абзацами 1, 2 п. 16 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058, в редакції Закону № 2148, встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України Про пенсійне забезпечення застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії.

Відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 01.04.2015 - не менше 25 років та після цієї дати: з 01.04.2015 по 31.03.2016 - не менше 25 років 6 місяців; з 01.04.2016 по 31.03.2017 - не менше 26 років; з 01.04.2017 по 31.03.2018 - не менше 26 років 6 місяців; з 01.04.2018 по 31.03.2019 - не менше 27 років; з 01.04.2019 по 31.03.2020 - не менше 27 років 6 місяців; з 01.04.2020 по 31.03.2021 - не менше 28 років; з 01.04.2021 по 31.03.2022 - не менше 28 років 6 місяців; з 01.04.2022 по 31.03.2023 - не менше 29 років; з 01.04.2023 по 31.03.2024 - не менше 29 років 6 місяців; з 01.04.2024 або після цієї дати - не менше 30 років.

До досягнення віку, встановленого абз. 1 п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення: які в період до 01.01.2016 мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами першим та другим цього пункту; 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами другим - одинадцятим цього пункту, та після досягнення ними такого віку: 50 років - які народилися з 01.01.1966 по 30.06.1966; 50 років 6 місяців - які народилися з 01.07.1966 по 31.12.1966; 51 рік - які народилися з 01.01.1967 по 30.06.1967; 51 рік 6 місяців - які народилися з 01.07.1967 по 31.12.1967; 52 роки - які народилися з 01.01.1968 по 30.06.1968; 52 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1968 по 31.12.1968; 53 роки - які народилися з 01.01.1969 по 30.06.1969; 53 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1969 по 31.12.1969; 54 роки - які народилися з 01.01.1970 по 30.06.1970; 54 роки 6 місяців - які народилися з 01.07.1969 по 31.12.1970; 55 років - які народилися з 01.01.1971.

Проте, 04.06.2019 року Рішенням Конституційного Суду України № 2-р/2019 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII. Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788 зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За змістом рішення Конституційного суду України положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 911 у частині встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті "а" статті 54 Закону №1788, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах "е, ж" статті 55 Закону № 1788, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1788-XII законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, та Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року № 911-VIII - неконституційними.

На думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" до оспорюваних положень Закону України "Про пенсійне забезпечення" щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення". А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення" поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у ст.ст. 54, 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених п. "а" ст. 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Вказані норми пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213-VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року № 911-VIII, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 04.06.2019 року.

Відповідно до ст. 51 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Отже, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

Таким чином, втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, а тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року № 213 та від 24.12.2015 року № 911 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Тобто, особа, яка станом на момент звернення до Пенсійного органу має від 25 до 30 років спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, така особа має право на призначення пенсії за вислугу років, незалежно від її віку.

Так, суд акцентує увагу, що у оскаржуваному рішенні за № 17 від 17.06.2020 року ГУ ПФУ у Вінницькій області зазначило про те, що на момент звернення позивача з заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" спеціальний стаж позивача складав 24 роки 0 місяців 26 днів. В той же час, обчислення спеціального стажу було здійснено станом на 11.10.2017 року, без врахування рішення Конституційного суду України від 04.09.2019 року.

Тому, враховуючи, що позивач звернувся із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" 09.06.2020 року, тобто після прийняття рішення Конституційного суду України від 04.06.2019 року, а відтак відповідач повинен був застосовувати положення п. "е" ч. 1 ст. 55 Закону № 1788 в первісній редакції, яка визначає, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

За Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою КМ України № 909 від 04.11.1993 року, робота на посадах середнього медичного персоналу (незалежно від найменування посад) у, зокрема, лікарняних закладах, амбулаторно-поліклінічних закладах дає право на пенсію за вислугу років за наявності вищевказаних умов.

При цьому, наказом Міністерства охорони здоров`я № 146 від 23.10.1991р. затверджена номенклатура спеціальностей середніх медичних працівників, серед яких - зубний технік.

У даному ж випадку, сторонами у справі не заперечується та обставина, що робота позивача на відповідній посаді - зубний технік відповідає посаді, визначеній згідно Переліку № 909. Натомість, спірним моментом у даній справі залишається факт наявності/відсутності у позивача права на зарахування до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років працівнику охорони здоров`я періодів його навчання у Вінницькому медичному училищі з 01.09.1989 року по 01.07.1991 року, а також проходження ним служби в армії з 11.11.1991 року по 12.11.1993 року.

Щодо незарахування періоду навчання у Вінницькому медичному училищі з 01.09.1989 року по 01.07.1991 року, суд звертає увагу на таке.

Згідно із ст. 38 Закону України "Про професійну-технічну освіту" від 10.02.1998 № 103/98-ВР час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.

Таким чином, законодавцем прямо визначено, що період навчання у професійно-технічному навчальному закладі може бути зараховано до стажу роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, лише за умови зарахування на роботу за набутою професією.

Із наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 . Серії НОМЕР_1 від 01.09.1986 року вбачається, що він у період з 01.09.1989 року по 1991 навчався у Вінницькому медичному училищі (запис № 2).

Відповідно до рішення Державної кваліфікаційної комісії від 05.07.1991 року, отримав кваліфікацію зубний технік, що підтверджується копією диплома Вінницького медичного училища ім. академіка Д.К. Заболотного Серії НОМЕР_2 .

Після закінчення навчання (01.07.1991р.) позивач в межах встановленого строку 10.07.1991 року був зарахований за набутою професією на посаду, що дає право на призначення пенсії за вислугу років - на роботу у Тульчинську стоматологічну поліклініку зубним техніком, що підтверджується записом № 3 трудової книжки позивача Серії УКР № 2478044 від 01.09.1986 року, внесеному згідно наказу № 114 від 09.07.1991 року.

Тобто, перерва між днем закінчення навчання позивачем та днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців в розумінні ст. 38 Закону України "Про професійну-технічну освіту", а тому період навчання ОСОБА_1 у Вінницькому медичному училищі училища ім. акад. Д.К. Заболотного з 01.09.1989 року по 01.07.1991 року підлягає врахуванню до спеціального стажу останнього.

Щодо незарахування до спеціального стажу позивача періоду проходження служби в армії в період з 11.11.1991 року по 12.11.1993 року суд зазначає наступне.

Так, під час розгляду справи з наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що 08.11.1991 позивач був звільнений із займаної посади у зв`язку з призовом до армії та з 11.11.1991 року по 12.11.1993 року проходив строкову військову службу, про що свідчить військовий квиток позивача НОМЕР_3 . У подальшому, після закінчення проходження військової служби з 24.11.1993 року позивача було прийнято на посаду зубним техніком у Тульчинську стоматологічну поліклініку (записи № 5 та № 6 трудової книжки позивача Серії УКР № 2478044 від 01.09.1986 року).

З огляду на вказане суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України "Про оборону України", особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

З аналізу вищевикладеної норми вбачається, що обов`язковою умовою зарахування часу проходження строкової військової служби до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, різновидом якої є пенсія за вислугу років, є, зокрема, робота особи за професією або на посаді, що дає право на призначення такої пенсії, на момент призову на строкову військову службу.

Водночас, ч. 3 ст. 36 КЗпП УРСР було передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу. А згідно запису у трудовій книжці позивача № 4 від 08.11.1991 року, саме із цих підстав він був звільнений з займаної посади зубного техніка.

Отже, як встановлено судом під час розгляду справи, позивач на момент призову на строкову військову службу до армії працював на посаді зубного техніка у Тульчинській стоматологічній поліклініці, а тому зазначений період проходження військової служби підлягає зарахуванню до спеціального стажу роботи позивача.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.04.2019 року по справі № 450/3061/16-а.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку що в ГУ ПФУ у Вінницькій області були відсутні підстави для незарахування до спеціального стажу позивача період проходження службу в армії з 11.11.1991 року по 12.11.1993 року.

Таким чином суд вважає, що в межах розгляду даної справи було встановлено наявність у позивача права на зарахування до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", період його навчання з 01.09.1989 року по 01.07.1991 року у Вінницькому медичному училищі ім. акад. Д.К. Заболотного та період проходження строкової військової служби в армії з 11.11.1991 року по 12.11.1993 року.

При цьому, враховуючи, що у оскаржуваному рішенні відповідач підтвердив спеціальний стаж роботи позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, який станом на 11.10.2017 року, за обрахунками відповідача, становить 24 роки 0 місяців та 26 днів, тому врахування до цього стажу іще періоду навчання позивача з 01.09.1989р. по 01.07.1991р. та періоду проходження ним військової служби з 11.11.1991р. по 12.11.1993р. вочевидь дає можливість дійти висновку, що спеціальний стаж позивача навіть за позиції відповідача станом на 11.10.2017 року буде перевищувати 26 років та 6 місяців.

Враховуючи встановлені обставини та надану їм правову оцінку, суд доходить висновку про протиправність оскаржуваного рішення відповідача за № 17 від 17.06.2020 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Як наслідок це рішення підлягає скасуванню.

Разом із цим, позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначені пенсії задоволеним бути не можуть, оскільки у спірних правовідносинах належним та повним способом захисту порушених прав позивача є якраз скасування рішення, через те, що самі по собі дії відповідача не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків, тобто, не впливають на обсяг прав та інтересів позивача, адже правові наслідки в даному випадку має акт індивідуальної дії - рішення ГУ ПФУ у Вінницькій області за № 17 від 17.06.2020 року про відмову в призначенні пенсії, щодо якого суд дійшов висновку про його протиправність.

Щодо іншої частини позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років з 01.06.2020 року та зарахувати до спеціального стажу періоди його навчання в медичному училищі та служби в армії, то суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

Однак, у цьому випадку суд враховує, що згідно ч. 2 ст. 7 Закону № 1788 пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію.

Відповідно до п. 11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25листопада 2005 року № 22-1, пенсія за вислугу років призначається у разі звільнення з роботи, що дає право на цей вид пенсії. У разі зарахування після призначення пенсії за вислугу років на роботу, яка дає право на цей вид пенсії, виплата пенсії припиняється і поновлюється з дня, що слідує за днем звільнення з роботи.

Отже, важливою умовою для призначення пенсії за вислугу років є звільнення з посад, які дають право на зарахування до спеціального стажу роботи та входять в Перелік, затверджений Постановою № 909.

Втім, судом встановлено, що як на день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років - 09.06.2020 року, так і на час звернення до суду з даним позовом, позивач працював у КП "Тульчинська районна стоматологічна поліклініка", на посаді, яка дає право на пенсію за вислугу років. Відтак, позивачем не дотримано усіх умов, які є необхідними для прийняття відповідачем рішення про призначення пенсії за вислугу років. А отже, у цьому випадку і суд позбавлений можливості зобов`язувати відповідача до вчинення тих дій, для реалізації яких не виконано усіх вимог, що передбачені законом.

З огляду на наведене, оскільки права позивача в даному випадку є порушеними, і прийняття рішення на користь позивача належить до безпосередніх повноважень органу Пенсійного фонду України, суд дійшов висновку, що позовна вимога зобов`язального характеру підлягає задоволенню у спосіб зобов`язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років на пільгових умовах періоди навчання у Вінницькому медичному училищі ім. акад. Д.К. Заболотного з 01.09.1989 року по 01.07.1991 року та період служби в армії з 11.11.1991 року по 12.11.1993 року та повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії, із урахуванням викладених висновків суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина 1 статті 6 КАС України).

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд приходить до переконання, що заявлений позов належить задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України у разі задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ч. 3 ст. 139 КАС України).

Отже, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог немайнового характеру та беручи до уваги неможливість арифметичного визначення частки (пропорції) задоволених позовних вимог, на користь позивача належить стягнути половину понесених ним судових витрат зі сплати судового збору, тобто 420,40 грн., за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області за № 17 від 17.06.2020 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" період його навчання у Вінницькому медичному училищі ім. акад. Д.К. Заболотного з 01.09.1989 року по 01.07.1991 року та період проходження строкової служби в армії з 11.11.1991 року по 12.11.1993 року, а також повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", із урахуванням висновків суду викладених у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 420,40 грн. (чотириста двадцять гривень 40 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 11.11.20.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, буд. 7, м. Вінниця, 21100).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович