Справа № 640/4427/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4427/19 Суддя першої інстанції: Патратій О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач, ДМС України), третя особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - Третя особа, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області), про:

- визнання протиправним та скасування рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 ;

- зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.06.2020 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не було подано достовірних та переконливих доказів, а також інформації, які б свідчили про факти її переслідування владою Російської Федерації через національні погляди або віросповідання. Наголошував, що відомостей про роботу у Комітеті солдатських матерів ОСОБА_1 не надано. Підкреслював, що будь-яких ознак існування обґрунтованих побоювань повернутися до країни громадянської належності пояснення Позивача не містять. Окремо зауважив на безпідставності посилання Позивача на політичну ситуацію в Російській Федерації та веб-сайти, на яких розміщені вказані відомості, оскільки вони носять лише загальний інформаційний характер.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування своїх доводів вказує, зокрема, на помилковості висновків суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 обов`язку довести існування правових підстав для отримання статусу біженця. З посиланням на публікації ряду міжнародних державних та неурядових організацій зазначає, що існують обґрунтовані побоювання ОСОБА_1 повернутися до Російської Федерації, де її можуть переслідувати за власні погляди і переконання. Наголошує, що для встановлення статусу біженця достатньо лише обґрунтованих побоювань та систематичного насильства і порушення прав особи у країні походження заявника. Крім того, звертає увагу на неврахування судом першої інстанції ряду фактичних обставин справи та не перевірку їх доказами.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 02.09.2020 року, яке у подальшому було відкладено на 11.11.2020 року у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді-доповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу ДМС України просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що повідомлені у ході співбесід та проаналізовані у ході складання висновку обставини і факти свідчать, що відсутні переконливі докази існування об`єктивних побоювань Позивача стати жертвою переслідувань з підстав національної чи релігійної приналежності, особистих поглядів і переконань.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу від Третьої особи не надійшло.

У судовому засіданні представник Апелянта та Позивач доводи апеляційної скарги підтримали та просили суд вимоги останньої задовольнити повністю.

Представник Відповідача та Третьої особи наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в СРСР, Дагестанська АРСР, с. Рутул, за національністю - лезгінка, за віросповіданням - мусульманка, освіта - вища, спілкується рутульською, російською, володіє німецькою, англійською мовами, незаміжня, є громадянкою Російської Федерації, що підтверджується паспортом для виїзду за кордон громадянки Російської Федерації НОМЕР_1 , виданий 18.05.2015 року УФМС 223, терміном дії до 18.05.2020 року.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ДМС у м. Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 42-44).

У своїх поясненнях ОСОБА_1 у п. 1.18 анкети зазначила, що у 2007 році працювала в Комітеті по розвитку громадянського суспільства в м. Москва на посаді провідного спеціаліста, з 2010 року до 2012 року - в Управлінні міністерства юстиції м. Махачкала на посаді провідного спеціаліста; у 2016 році - в Комітеті солдатських матерів, м. Махачкала, на посаді провідного спеціаліста (а.с. 44-47).

Під час співбесіди 18.08.2017 року Позивач повідомив, що з 1999 року до 2015 року проживала в м. Москва, де її звільняли з роботи, відправляли в центр зайнятості. При цьому, під час цієї співбесіди ОСОБА_1 зазначила, що з 2015 проживала у місті Кіржачі Володимирської області, у той час як стверджувала, що у 2016 році працювала у Комітеті солдатських матерів у місті Махачкалі.

У заяві ОСОБА_1 стверджує, що покинула країну громадянської належності, оскільки вважає, що її переслідують за національною ознакою, а також через те, що має переконання, які суперечать офіційним поглядам влади Російської Федерації (далі - РФ). Вона пояснює, що «відкрито висловлювала свої погляди», а саме на паркані зробила напис: «Россия-тюрьма народов», влаштувала одиночний пікет перед Посольством США в Москві (годину стояла з банером, що містив надпис: «Врятуйте народ Північного Кавказу від російського терору»), писала лист на сайт Генерального прокурора РФ про те, що вихідців з Північного Кавказу переслідують за національною ознакою, а під час співбесіди від 18.08.2017 року вона пояснила: «якщо нас не визнають, як громадян РФ, то ми вимагаємо незалежності».

У ході співбесіди 18.08.2017 року ОСОБА_1 повідомила, що її спонукали продати дуже дешево квартиру та вкласти кошти в новобудову, у 2013 році в під`їзді на неї напали та «жартома погрожували, що скористаються послугами найманого вбивці».

Наказом №394 від 29.08.2017 року Головне управління ДМС України в м. Києві прийняло рішення про оформлення документів громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 68).

Під час співбесіди 15.01.2018 року зазначила, що в її будинку відключали світло, газ. Зазначила, що за нею вели спостереження, оскільки під будинком стояла машина.

Згодом, 26.04.2017 року Позивач із м. Москви автобусом прибув до м. Київ. Із заявою звернулася 08.08.2017 року після того, як закінчувався тримісячний термін перебування на території України.

Під час співбесіди ОСОБА_1 зазначала, що у разі її повернення до РФ переслідування посиляться, оскільки вона не зможе мовчати про те, що влада РФ робить з вихідцями з Північного Кавказу (протокол співбесіди від 15.01.2018 року).

Наказом ГУ ДМС в м. Києві від 27.10.2017 року №485 оформлено рішення про продовження строку розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до 29.11.2017 року (а.с. 72).

ГУ ДМС України в м. Києві 28.12.2018 року за результатами розгляду справи було складено висновок про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 79-87). Згідно зазначеного висновку міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено, що відсутні докази наявності обґрунтованих побоювань Позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням ДМС України від 25.02.2019 року № 66-19 відмовлено Позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні (а.с. 88-89).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам та проаналізувавши інформацію, зафіксовану, зокрема, у протоколах співбесіди з Позивачем та відомості з відкритих джерел, прийшов до висновку про обґрунтованість прийнятого ДМС України рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно визначення, наведеного в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Приписами статті 6 зазначеного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такого висновку ДМС України, який підтверджено оскаржуваною постановою суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно Позицієї УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції, що заява Позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, зокрема, ОСОБА_1 стверджує, у разі її повернення до РФ переслідування посиляться, оскільки вона не зможе мовчати про те, що влада РФ робить з вихідцями з Північного Кавказу.

Проте, аналіз матеріалів свідчить, що жодного конкретного факту її переслідування за національною ознакою відсутні. Притягнення останньої до адміністративної відповідальності за вчинення напису на огорожі «Россия - тюрьма народов», на переконання судової колегії, не може вважатися переслідуванням за національною ознакою. До того ж ОСОБА_1 не повідомила, на якій підставі її було притягнуто до відповідальності.

ОСОБА_1 також повідомила, що у 2016 році працювала у м. Махачкала в Комітеті солдатських матерів на посаді провідного спеціаліста, а працівники вказаного комітету переслідуються органами державної влади.

Однак, наявні у матеріалах справи відомості, як вірно зазначив суд першої інстанції, спростовують відповідні твердження Апелянта, позаяк згідно відомостей із загальнодоступних джерел в мережі Інтернет представники Комітету солдатських матерів не переслідуються органами державної влади та навпаки, проводять велику кількість заходів та отримують фінансову підтримку від РФ.

Окремо судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що Позивачем не було надано суду та відповідачу жодних документів на підтвердження підстав побоювання стати жертвою переслідування на території країни громадянської належності РФ.

Твердження ОСОБА_1 про те, що її примусили продати квартиру за низькою ціною та придбати іншу, а також про те, що їй відключали світло та газ, а також переслідували з підстав, пов`язаних з її поглядами та переконаннями, судовою колегією оцінюється критично, оскільки, по-перше, рішенням Черемушинського районного суду міста Москви від 19.05.2014 року у справі №2-1528-2014 на користь ОСОБА_1 стягнуто кошти із забудовників у зв`язку з тим, що об`єкт будівництва було збудовано без дозволу, що свідчить про перебування цих правовідносин виключно у цивільно-правовій площині, по-друге, згідно рішення Киржачського районного суду Володимирської області від 11.12.2014 року у справі №2-763-2014 відключення газу у квартирі ОСОБА_1 зумовлено переобладнанням системи опалення без відповідного дозволу, що виключає можливість стверджувати про переслідування Позивача шляхом відключення газу у квартирі, по-третє, напад у під`їзді будинку мав місце у 2013 році та, аналіз змісту пояснень з цього приводу, свідчить, що він не був пов`язаний із діяльністю, поглядами чи переконаннями, а також національністю Позивача.

Аналізуючи пояснення викладені в позовній заяві, а також надані в протоколах співбесід відомості, судова колегія вважає, що заявлені твердження носять загальний характер, суперечать одне одному, часто нелогічні, іноді носять характер припущень.

Крім того, ОСОБА_1 не було подано доказів та не повідомлено достовірної інформації, що вона була членом організацій чи політичних партій, стосовно факту переслідування Позивача чи її рідних за ознаками раси, національності, громадянства, релігії, приналежність до певної соціальної групи або членство в партії. Позивач не притягувалася до кримінальної відповідальності, не була засуджена у суді, не скоювала злочинів на території РФ.

Саме по собі небажання особи повертатися до країни громадянської належності - РФ, на переконання судової колегії, не є підставою для прийняття рішення про визнання позивача біженцем. Відтак, достовірних, правдоподібних, а також переконливих фактів щодо неможливості для повернення/перебування на території країни походження через переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у даній справі немає.

Відсутні також підстав вважати, що позивач має обґрунтовані підстави стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, або політичних переконань.

Посилання Апелянта на політичну ситуацію в країні та на адресу веб-сайтів, на яких розміщено відповідні відомості, носять загально інформаційний характер та не підтверджують побоювання Позивача повертатися у країну своєї громадянської належності, а отже не можуть бути прийняті до уваги.

Судовою колегією враховується, що інформація щодо країни походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.

Настановами із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців надано загальний аналіз змісту поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона - це психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалася, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Висновки аналогічного змісту вже були викладені Верховним Судом у постанові від 27.01.2020 року у справі №815/1563/17 та у постанові від 02.07.2020 року у справі № 815/5665/17.

Наявна в матеріалах справи інформація про країну походження Заявника хоч і містить відомості про випадки суворого обмеження свободи слова та свободи мирних зібрань, однак не надає підстав для висновку, що безпосередньо для Позивача існує загроза застосування утисків за конвенційними ознаками від будь-яких осіб чи існує загроза його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, Позивачем не доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також ОСОБА_1 не надано жодного доказу на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності підстав для прийняття ДМС України відповідного рішення.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що рішення Відповідача від 25.02.2019 року №66-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України. Викладене, у свою чергу, свідчить про правильність позиції суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки дана позовна вимога є похідною від вимоги про визнання протиправним та скасування рішення, яка, як було встановлено вище, задоволенню не підлягає.

Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено та підписано « 11» листопада 2020 року.