Справа № 200/8398/20-а
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2020-10-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2020 р. Справа№200/8398/20-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (далі - відповідач), відповідно до якого просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення за період служби позивача з 20 липня 2009 року по 27 листопада 2018 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період служби з 20 липня 2009 року по 27 листопада 2018 року, встановивши базовим місяцем індексації грошового забезпечення липень 2009 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з середньоденного грошового забезпечення у розмірі 169,80 грн. за період з 27 листопада 2018 року по дату винесення судового рішення.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог, серед іншого, зазначив, що згідно наказу Першого заступника Голови Служби Безпеки України генерал- лейтенанта Демчина П. № 1472-ОС від 16.11.2018 року, майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за підпунктом «а» пункту 61, підпунктом «д» пункту 62 та підпунктом «д» пункту 88 -1 ( через сімейні обставини або інші поважні причини).

З метою з`ясування питання нарахування та виплати йому відповідачем індексації грошового забезпечення за весь період служби, 22.07.2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою.

Листом від 04.08.2020 року № 78/2/15/Г-176/11/149 відповідач повідомив, що не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 за період служби з 2009 -2018 рр., в зв`язку з тим, що в кошторисах ГУ СБУ на ці роки не були передбачені фінансові ресурси для виплати індексації військовослужбовцям ГУ СБУ.

Позивач не погоджується з такою позицію відповідача і вважає його дії щодо ненарахування та невиплати індексації грошових доходів протиправними.

Відповідач надав відзив на позов, відповідно до якого проти позову заперечує, серед іншого, посилаючись на те, що протиправні дії з боку Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях відсутні, оскільки відмовляючи позивачу у здійсненні таких виплат, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлені законодавством України.

Серед іншого, зазначає про те, що через захоплення невідомими особами адмінбудівлі ГУ СБУ у 2014 році не володіє даними щодо наявності або відсутності факту нарахування та виплати позивачу сум індексації за період з 20.07.2009 по липень 2014 року.

В свою чергу, за період з серпня 2014 року по листопад 2018 року сума індексації ОСОБА_1 дійсно не виплачувались через відсутність фінансових ресурсів для їх виплати у Державних бюджетах України на 2014-2018 роки та, відповідно, у кошторисах відповідача.

Вказує, що ненадання відповідачем до суду відомостей про нарахування та виплату індексації позивачу за період з 20.07.2009 по липень 2014 року не може бути розцінено, як недоведення відповідачем факту нарахування та виплати належних ОСОБА_1 сум індексації. Відповідно, відсутні підстави для висновку про ненарахування та невиплату сум індексації позивачу у цей період.

Таким чином, оскільки, наявні у справі матеріали не дозволяють встановити наявність або відсутність факту нарахування та виплати позивачу сум індексації за вказаний період, відповідач вбачає відсутність підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання протиправними ненарахування та невиплати йому відповідачем індексації за період з 20.07.2009 по липень 2014 року включно.

Зазначає, що як розпорядник бюджетних коштів, не має права проводити індексацію, якщо для цього не встановлені відповідні бюджетні асигнування.

У Державному бюджеті України та, відповідно, у кошторисі відповідача на 2014 рік не були передбачені бюджетні асигнування для проведення індексації.

У зв`язку з цим, відповідач правомірно не виплачував позивачу спірні суми у період з серпня 2014 року по грудень 2014 року.

В свою чергу, правомірність цих дій ГУ СБУ не означає відсутність порушення права позивача на отримання сум індексації у цей період з боку інших суб`єктів владних повноважень, відповідальних за надання ГУ СБУ відповідних бюджетних асигнувань для проведення індексації.

Вказує на те, що Законом України від 28 грудня 2014 року № 76-УШ, який набрав чинності з 01.01.2015 року, були внесені зміни до статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Ця стаття була доповнена частиною шостою, якою було встановлено, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік.

В подальшому аналогічні зміни були внесені до пункту 6 Порядку, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 р. № 1013, яка набрала чинності 15.12.2015.

Отже, з 01.01.2015 року, згідно з частиною шостої статті 5 Закону, індексація проводиться лише у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік.

Тобто, з 01.01.2015 року, у випадку відсутності фінансових ресурсів у відповідних бюджетах, індексація не проводиться.

У Державних бюджетах України та, відповідно, у кошторисах відповідача на 2015-2018 роки не були передбачені кошти для проведення індексації грошового забезпечення співробітників відповідача.

У зв`язку з цим, відповідач правомірно не нараховував та не виплачував позивачу суми індексації у період з 01.01.2015 року по 27.11.2018 рік

Вказує, що у справі «Кечко проти України» надбавка за період з 1 січня по 23 червня 1999 року була невиплачена заявнику без будь-якого її законодавчого призупинення, у т.ч. на час відсутності фінансових ресурсів у бюджеті.

В свою чергу, ЄСПЛ не вбачав будь-якого свавілля держави під час невиплати цієї надбавки після 23 червня 1999 року, тобто після того, як така виплата було призупинена шляхом внесення відповідних змін у законодавство.

З огляду на викладене, відповідач вважає, що законодавче закріплення у статті 5 Закону та пункті 6 Порядку такої умови, як наявність фінансових ресурсів бюджету, є формою призупинення проведення індексації.

Відтак, рішення по справі «Кечко проти України» підтверджує правомірність ненарахування та невиплати позивачу сум індексації за період з 01.01.2015 року по 27.11.2018 рік, тобто у той період, коли така виплата була призупинена законодавством на час відсутності коштів у бюджеті.

Щодо посилання позивача на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 19.07.2019 у справі № 240/4911/18 та від 07.08.2019 у справі № 825/694/17, відповідач зазначив, що за порушення права на отримання індексації повинен відповідати той суб`єкт владних повноважень, з вини якого відбулося таке порушення.

У зв`язку з цим, відповідач вважає: "що Верховний Суд неправильно застосував Суду не підлягають застосуванню".

Крім цього, відповідач стверджує, що передбачена частиною другою статті 117 КЗпП України відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні стосується не нарахованих власником сум, щодо виплати яких на момент звільнення працівника виник спір між ним і власником та спір було вирішено на користь працівника.

З цього слідує, що у випадку виникнення спору між власником та працівником вже після звільнення останнього та у разі вирішення цього спору на користь працівника власник не несе передбачену статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

З урахуванням вищевикладеного, відповідач вважає, що він не підлягає відповідальності за статтею 117 КЗпП України, оскільки позивач був звільнений 27.11.2018 року, а питання щодо виплати суми індексації вперше порушив лише 22.07.2020 року (дата підпису його заяви № Г-177 до відповідача).

Відтак, відповідач, на його думку, не допустив затримку виплати належних позивачу сум, визначених статтею 116 КЗпП України.

Також у відзиві відповідач звертає увагу суду на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 по справі № 761/9584/15-ц, вказує про наявність підстав для істотного зменшення розміру відшкодування за затримку розрахунку при звільнені позивача у випадку вирішення спору на користь позивача та просить, у випадку встановлення судом підстав для зменшення розміру вказаного відшкодування, визначити в рішенні суду конкретний розмір цього відшкодування.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року відкрито провадження у даній адміністративній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

З огляду на вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 5-6).

Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується витягом із протоколу Комісії Центрального управління СБ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій у СБ України від 17 серпня 2015 року № 12/VIII/2015/56 (а.с. 7).

Відповідно до довідки Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях № 1 від 14.02.2019 року ОСОБА_1 проходив військову службу в 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) Служби безпеки України з 20 липня 2009 року та наказом начальника Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях генерал-майора Карпенка О.І. від 26 листопада 2018 року № 689-ос, виключений зі списків особового складу з 27 листопада 2018 року.

Позивач звільнений наказом Голови Служби безпеки України від 16 листопада 2018 року № 1472-ос, на підставі підпункту «а» пункту 61 та підпункту «д» пункту 62 (через сімейні обставини), підпункту «д» пункту 88-1 в запас Служби безпеки України, без надання права носіння військової форми одягу. Вказано, що вислуга років на день виключення зі списків особового складу складає: календарна 09 років 04 місяці 11 днів (в тому числі навчання ВЕЗ немає), в пільговому обчисленні 06 років 07 місяців 00 днів, вського 15 років 11 місяців 07 днів (а.с. 8).

Позивач звернувся до відповідача із заявою від 22.07.2020 року, в якій просив надати відомості про суми нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення за весь період служби з 20.07.2009 року по 27.11.2018 рік окремо по роках і місяціях (а.с. 52).

Листом від 04.08.2020 року № 78/2/15/Г-176/11/149 відповідач повідомив позивача, що згідно частиною шостою статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та абзацом одинадцятим пункту 6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік. Також, відповідно до частини першої статті 48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Зазначено, що у державних бюджетах України на 2009-2018 роки та, відповідно, у кошторисах ГУ СБУ на ці роки не були передбачені фінансові ресурси для виплати індексації військовослужбовцям ГУ СБУ. У зв`язку з цим, вбачається правомірність невиплати позивачу індексації за 2009-2018 роки (а.с. 11).

Згідно довідки відповідача № 15/104 від 04.08.2020 року про грошове забезпечення ОСОБА_1 середньоденне грошове забезпечення з 2009 року по 2018 рік становить 169 грн. 80 коп., а середньомісячне грошове забезпечення з 2009 року по 2018 рік становить 5120 грн. 66 коп. (а.с. 10).

Згідно довідки відповідача про нараховані та виплачені кошти при звільненні від 12.10.2020 року № 15/179 ОСОБА_1 грошова компенсація речового майна 31124,86 грн., перераховано на картковий рахунок 19.03.2019 року. Грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як учасника бойвих дій 16866,27 грн., перераховано на картковий рахунок 15.04.2020 року (а.с. 53).

Відповідно до змісту довідки Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях № 15/180 від 12.10.2020 року про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за період проходження служби в Головному управлінні Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях, відсутні відомості про нарахування відповідачем на користь позивача індексації грошового забезпечення у період з 20 липня 2009 року по 27 листопада 2018 року (а.с. 54)

У відзиві на позов відповідач вказує, що наявні у справі матеріали не дозволяють встановити наявність або відсутність факту нарахування та виплати позивачу сум індексації за вказаний період, що, на думку відповідача, виключає задоволення вимоги позивача щодо визнання протиправними ненарахування та невиплати йому відповідачем індексації за період з 20.07.2009 по липень 2014 року включно.

Відповідач зазначає про те, що твердження позивача про невиплату йому індексації базується лише на помилковій відповіді (листі) відповідача від 04.08.2020 р.

Суд звертає увагу відповідача на те, що позивач у позовній заяві вказує на протиправність дій відповідача щодо ненарахування та невиплати йому відповідачем індексації грошового забезпечення за період 20.07.2009 року - по 27.11.2018 рік та стверджує, що відповідну індексацію йому відповідачем виплачено не було.

Суд наголошує на тому, що відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, а не на позивача.

Отже, спростовувати вказане твердження позивача про невиплату йому індексації має саме відповідач та, у випадку якщо така індексація виплачувалась позивачу, надати суду докази, що підтвердили б такий факт.

Проте, доказів які б підтверджували виплату позивачу індексації за вказаний період (та виключали б задоволення відповідної частини позовних вимог) відповідачем суду не надано.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Так, Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" визначені правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Частиною 1 статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", серед іншого встановлено, що: "індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру ... оплата праці (грошове забезпечення)...".

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин - 20 липня 2009 року та яка існувала до 31.12.2016 року) індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.

Згідно з частиною 3 статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Відповідно до інформації, яка розміщена на офіційному веб-сайті Держстату України (http://www.ukrstat.gov.ua), величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, зазначений у вказаній нормі (з огляду на початок період розрахунку - липень 2009 року) у січні 2010 року, оскільки індекс споживчих цін (індекс інфляції) у січні 2010 року відносно грудня 2009 року склав - 101,8 %.

Відповідно до ч.2 статті 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.

Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 року №2017-ІІІ (із змінами та доповненнями) визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій.

Відповідно до статті 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" виключно законами України визначається індексація доходів громадян. Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно з частиною 2 статті 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення затвердженого Постановою КМУ №1078 від 17.07.2003 року з наступними змінами та доповненнями.

Згідно з п. 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Відповідно до абз. 2 п. 1-1 Порядку № 1078 (в редакції чинній станом на 15.09.2015 року) індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2016 року № 77 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078 і від 9 грудня 2015 р. № 1013" внесено зміни до абз. 2 п. 1-1 Порядку № 1078, а саме цифри "101" замінено цифрами "103".

Зазначені зміни, внесені до абз. 2 п. 1-1 Порядку № 1078, застосовуються з 01 січня 2016 року.

Відповідно до пункту 4 Порядку №1078 індексації належать грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що належить індексації на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

У силу положень частини другої статті 8 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", за наявності підстав, визначених цим Законом, право населення на реалізацію зазначених гарантій не залежить від прийняття рішень відповідними органами.

З аналізу вищезазначених положень Закону України "Про індексацію грошових доходів" видно, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці.

За вимогами вказаних вище нормативно-правових актів, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд також враховує і рішення Конституційного суду України від 15.10.2013 року № 9-рп/2013, в якому зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг.

Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюється відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення грошових доходів населення.

Сума індексації у місяці підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу.

Отже, відповідач зобов`язаний був проводити нарахування та виплату індексацію грошового забезпечення відповідача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період служби з 20.07.2009 року по 27.11.2018 року.

Проте, у задоволенні вимог в частині встановлення базового місяця індексації грошового забезпечення - липень 2009 року, суд відмовляє, оскільки позивачем не надано правового обгрунтування вимог у цій частині, а Порядок № 1078 не містить такого поняття як "базовий місяць".

Крім цього, суд зазначає, що визначення розміру індексації грошового забезпечення позивача має проводитись відповідачем та є його дискреційними повноваженнями.

Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На підставі системного аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

Отже, суд зазначає, що підприємства, установи, організації, незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 31.01.2019 року у справі № 823/2249/18.

Суд не приймає посилань відповідача на відсутність фінансування для проведення індексації грошового забезпечення військовослужбовців, оскільки положеннями Закону №1282-XII та Порядку №1078 визначено джерело коштів на проведення індексації, проте виплата індексації не ставиться у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.

Крім цього, відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується відповідач, були відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17.

Жодних змін у Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" щодо припинення нарахування та виплати відповідної індексації у спірний період внесено не було

Отже, вказані відповідачем обставини у відповіді на звернення позивача не позбавляють його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивачу у встановленому законом порядку.

Як встановлено вище відповідачем все ж таки порушено право позивача на індексацію його грошового забезпечення у період проходження служби в 2 управлінні (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) Служби безпеки України.

Враховуючи викладене, вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплати на користь позивача індексацію грошового забезпечення є правомірними за період з 20.07.2009 року (прийняття на службу) по 27.11.2018 року (виключений зі списків особового складу) є правомірними та підлягають задоволенню.

У той же час, суд зазначає, що дія - це активна поведінка, під час якої приймаються певні рішення, вчиняються певні активні дії, які змінюють існуюче (статичне) положення, а бездіяльність - це пасивна поведінка, тобто невиконання будь-яких активних дій в конкретних умовах.

Отже, у даних спірних правовідносинах мала місце протиправна бездіяльність відповідача, а не дії, оскільки жодних дій щодо нарахування та виплати відповідачем вчинено не було.

Таким чином, з урахуванням положень ч.2 ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу суми індексації грошового забезпечення та зобов`язання відповідача нарахувати та виплати на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 20.07.2009 року (прийняття на службу) по 27.11.2018 року (виключення зі списків особового складу).

Щодо вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, виходячи з середнього грошового забезпечення у розмірі 169,80 грн. за період з 27.11.2018 року по дату винесення судового рішення, суд зазначає наступне.

Порядок проходження та звільнення з військової служби в Службі безпеки України урегульований Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", Законом України "Про Службу безпеки України", Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007.

При цьому суд зазначає, що жоден із вказаних нормативно-правових актів не врегульовує питання щодо відповідальності Служби безпеки України за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Зважаючи на те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. ст. 116-117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року (далі - Постанова № 100).

Аналогічна правова позиція щодо застосування загальних норм трудового законодавства висловлена в постанові Верховного Суду від 18.04.2019 у справі №806/889/17.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму.

Поряд з цим, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Зважаючи на зміст трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними працівникові при звільненні сум» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 року (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, як зазначає Верховний Суд України, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні N 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237- цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З вказаного слідує, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, в контексті приписів ст. 116, 117 КЗпП України суд приходить до висновку, що останні спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.02.2018 у справі №805/977/16-а.

Відповідно до абз. 1,3 Постанови № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки…

...У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Пунктом 8 Постанови № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Проте, позивачем, у порушення вимог вказаного порядку, заявлено до стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не з розрахунку середньоденного грошового забезпечення за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата (27.11.2018 року - день звільнення позивача), а з розрахунку цієї величини за період 2009-2018 рік (довідка відповідача від 04.08.2020 року а.с. 10).

Як встановлено судом, періодом затримки остаточного розрахунку відповідача (а саме, невиплати належної позивачу суми індексації, яку відповідач мав сплатити позивачу у будь-якому випадку не пізніше дня звільнення позивача) є період з 28 листопада 2018 року (день, наступний за днем звільнення) по день прийняття даного судового рішення - 14 жовтня 2020 року, що становить 686 календарних дні.

Фактично, заявлена позивачем до стягнення сума середнього заробітку, враховуючи помилковий розрахунок та формулювання позовних вимог, становить 116 482, 80 грн. (169 грн. 80 коп. х 686 днів).

Проте, суд вважає за необхідне вказати на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16.

У той же час, суд враховує, що позивач з даним позовом звернувся до суду 7 вересня 2020 року, тобто приблизно через рік і десять місяців після звільнення що (у взаємозв`язку з непроведенням відповідачем остаточного розрахунку при звільненні позивача) призвело до необумовленого об`єктивними причинами збільшення кількості днів прострочення проведення розрахунку та, відповідно, збільшення сум середнього заробітку, заявлених до стягнення з відповідача.

Не заперечуючи факту непроведення виплати відповідачем позивачу суми індексації грошового забезпечення, суд не вважає справедливою та співмірною вимогу про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок (невиплату індексації) під час звільнення, яка, враховуючи помилкове формулювання позовних вимог, фактично становить 116 482, 80 грн., що є, наприклад, більшим ніж вся сума грошового забезпечення, що була виплачена позивачу за 2018 рік.

Виходячи з конкретних обставин даної справи, приймаючи до уваги принципи законності та справедливості, принцип співмірності, а також з того, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, враховуючи помилковість визначення розміру середньоденного забезпечення, взятого позивачем для розрахунку, суд вважає, що справедливим та співмірним буде задоволення вимог позивача шляхом зобов`язання відповідача виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 28.11.2018 року (день, наступний за днем звільнення) до 14.10.2020 року (день прийняття даного рішення) в сумі 1000 грн.

До висновків щодо можливості застосування принципу співмірності дійшов і Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року в справі № 825/325/16.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору, отже, не поніс судових витрат, які необхідно було б йому відшкодувати за рахунок відповідача у разі задоволення позовних вимог.

Керуючись Конституцією України, Законами України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", "Про індексацію грошових доходів населення", Порядком проведення індексації грошових доходів населення та Порядком Кодексом адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльнсть дії Головного управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 суми індексації грошового забезпечення за період з 20 липня 2009 року до 27 листопада 2018 року.

Зобов`язати Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (місцезнаходження: вул. Ярослава Мудрого, буд. 56, м. Краматорськ, Донецька область, 84300, ) нарахувати та виплати на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) індексацію грошового забезпечення за період служби з 20 липня 2009 року до 27 листопада 2018 року.

Зобов`язати Головне управління Служби безпеки України в Донецькій та Луганській областях (місцезнаходження: вул. Ярослава Мудрого, буд. 56, м. Краматорськ, Донецька область, 84300, ) виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 27 листопада 2018 року по 15 жовтня 2020 року, в сумі 1000 (одна тисяча) гривень.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Повне рішення складено 14 жовтня 2020 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

З огляду на те, що дане рішення суду прийнято у порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч