Справа № 414/2159/20
Суддя: Безкровний І. Г.
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року Справа № 414/2159/20 Провадження № 2-а/414/42/2020

Кремінський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Безкровного І.Г.,

за участю секретаря с/з Нагорянської О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Прохватілова М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до поліцейського взводу № 3 роти № 2 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Луганськ-1 ім. Героя України Сергія Губанова» Головного управління Національної поліції в Луганській області старшого сержанта поліції Орзула Артема Володимировича, Головного управління Національної поліції в Луганській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Прохватілов М.Ю. , звернувся до Кремінського районного суду Луганської області з позовом до поліцейського взводу № 3 роти № 2 БПСПОП «Луганськ-1 ім. Героя України Сергія Губанова» ГУНП в Луганській області старшого сержанта поліції Орзула А.В. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

В обґрунтування позову зазначається, що постановою відповідача серії БАБ № 397858 від 21.10.2020 на позивача було накладене адміністративне стягнення за ст.ст. 121 ч. 5, 122 ч. 2 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 грн, відповідно до якої ОСОБА_1 21.10.2020 о 07:20 год., рухаючись по вул. Тітова м. Кремінна, керував автомобілем «Opel Astra» з реєстраційним номером НОМЕР_1 з непристебнутим паском безпеки, чим порушив п. 3.8 (в) ПДР України, та не ввімкнув аварійну світлову сигналізацію після зупинки на вимогу поліцейського, чим порушив п. 9.9 (б) ПДР України.

Проте така постанова, на думку позивача, не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню з наступних підстав.

Позивач не вважає себе винним у скоєнні правопорушення, оскільки він рухався із пристебнутим паском безпеки, під час чого був безпідставно зупинений поліцейським. Після того, як позивач залишив автомобіль та почав запитувати поліцейського про причини зупинки, останній вказав, що позивач їхав непристебнутий і не відразу ввімкнув аварійну світлову сигналізацію, при цьому жодних доказів правопорушення не надав, а відразу склав постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. З огляду на це позивач вважає, що інкриміноване йому правопорушення є надуманим.

Також позивач вказав, що відповідно до ч. 5 ст. 121 КУпАП штраф за порушення правил користування пасками безпеки складає три неоподатковуваних мінімуми доходів громадян, а ч. 2 ст. 122 КУпАП взагалі не передбачено накладення адміністративного стягнення за неввімкнення світлової сигналізації після зупинки поліцейським, оскільки воно відноситься до «інших порушень», визначених ст. 226 КУпАП. Таким чином, відповідач не тільки безпідставно притягнув позивача до адміністративної відповідальності, але й неправильно кваліфікував його дії.

Також, на думку позивача, відповідачем було порушено процедуру розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки справа в порушення вимог закону була розглянута на місці зупинки транспортного засобу, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого на розгляд справи, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості скористатися правами, передбаченими ст. 268 КУпАП. Після повідомлення про інкриміноване правопорушення відповідач пішов та одразу виніс постанову у своєму службовому автомобілі. Будь-якої підготовки до розгляду справи не було, як і оголошення посадової особи, яка розглядає справу, докази не досліджувалися, пояснення позивача не заслуховувалися, клопотання не вирішувалися, зокрема відповідачем було проігнороване клопотання позивача про залучення адвоката.

Таким чином, позивач просив скасувати винесену відповідачем постанову серії БАБ № 397858 від 21.10.2020 про накладення на позивача адміністративного стягнення за ст.ст. 121 ч. 5, 122 ч. 2 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 грн, та стягнути на його користь судові витрати у розмірі 7820,40 грн.

Ухвалою суду від 02.11.2020 разом із вирішенням питання про відкриття провадження у справі до участі у розгляді справи було залучено співвідповідачем Головне управління Національної поліції в Луганській області (а.с. 18-19).

Представником ГУНП в Луганській області Матусевичем Р.В. був наданий відзив на позов, в якому останній зазначив, що співвідповідач заперечує проти позову, оскільки винесена поліцейським Орзулом А.В. постанова про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 повністю відповідає передбаченим законом вимогам, а поліцейський діяв виключно на підставі законодавства та у спосіб, встановлений нормативно-правовими актами. Щодо вимог позивача про стягнення судових витрат Матусевич Р.В. вказав, що стороною позивача не надано належних доказів надання послуг адвокатом та сплати позивачем цих послуг, зокрема первинних документів із зазначенням усіх необхідних реквізитів, що підтверджують факт понесення таких витрат, а також акту виконаних робіт, у той час як наданий суду розрахунок послуг вартості адвоката не містить такого обов`язкового реквізиту, як дата складання документу, а видана адвокатом квитанція не є первинним розрахунковим документом, а отже такі вимоги позивача є необґрунтованими та недоведеними, що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 04.11.2019 у справі № 9901/264/19 (а.с. 25-27).

Позивач ОСОБА_1 та його представник Прохватілов М.Ю. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та надали суду пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у позовній заяві.

Відповідач - поліцейський взводу № 3 роти № 2 БПСПОП «Луганськ-1 ім. Героя України Сергія Губанова» ГУНП в Луганській області старший сержант поліціїОрзул А.В. у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, будь-яких заяв чи клопотань від нього не надійшло.

Представник співвідповідача - Головного управління Національної поліції в Луганській області у судове засідання також не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, представник управління Матусевич Р.М. у наданому відзиві на позов просив розглядати справу за відсутності представника ГУНП в Луганській області.

Заслухавши позивача та його представника, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням всі надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до постанови серії БАБ № 397858 від 21.10.2020 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, водій ОСОБА_1 31 жовтня 2020 року о 07:10 год., рухаючись по вул. Титова м. Кремінна, керував автомобілем «Opel Astra» з реєстраційним номером НОМЕР_1 з непристебнутим паском безпеки, чим порушив п. 2.3 (в) ПДР України, та не ввімкнув світлову сигналізацію після зупинки на вимогу поліцейського, чим порушив п.п. 9.9 (б) ПДР України, вчинивши адміністративні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 121 та ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, внаслідок чого поліцейським взводу № 3 роти № 2 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Луганськ-1 ім. Героя України Сергія Губанова» Головного управління Національної поліції в Луганській області старшим сержантом поліції Орзулом Артемом Володимировичембула винесена вказана постанова, за якою на ОСОБА_1 було накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн (а.с. 12).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 293 КУпАП і роз`яснень, викладених у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення» № 6 від 24.06.1988 орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови. Суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З останньої норми вбачається, що законодавець встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується.

Повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача - суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх.

Як вбачається із позовної заяви, ОСОБА_1 категорично заперечує факт вчинення інкримінованих йому порушень правил дорожнього руху, стверджуючи, що під час зупинки його автомобіля поліцейським Орзулом А.В. він рухався із пристебнутим паском безпеки, а після зупинки на вимогу працівника поліції він увімкнув аварійну світлову сигналізацію.

У той же час відповідач Орзул А.В. , отримавши судову повістку і матеріали адміністративного позову, ознайомившись із їх змістом, не з`явився до суду і не надав пояснень з приводу своїх дій щодо притягнення до адміністративної відповідальності позивача, правомірність та законність яких останній ставить під сумнів, а також не надав будь-яких доказів чи бодай відзиву на позовну заяву, а тому суд вважає, що відповідач своєю пасивною поведінкою щодо реалізації наданих йому процесуальних прав фактично висловив мовчазну згоду з вимогами позивача. Так само не надано жодних доказів вчинення позивачем адміністративних правопорушень і співвідповідачем - ГУНП в Луганській області, натомість у відзиві представника останнього лише зазначається про те, що постанова та дії працівника поліції Орзула А.В. відповідали вимогам діючого законодавства.

З урахуванням зазначених обставин суд вважає, що відповідачами не доведено правомірності винесення оскаржуваної постанови, оскільки викладені у ній обставини належними та допустимими доказами в розумінні ст. 251 КУпАП та ст. 72 КАС України не підтверджені.

Крім того, як вбачається із цієї постанови, ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, якою передбачена адміністративна відповідальність, крім іншого, за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку.

Разом із тим, стаття 125 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за інші порушення правил дорожнього руху, крім передбачених статтями 121-128, частинами першою і другою статті 129, статтями 139 і 140 цього Кодексу.

Згідно з п. 9.9 (б) ПДР України аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі зупинки на вимогу поліцейського.

У п. 1.10 ПДР України зазначається, що поняттям маневрування (маневр) охоплюється початок руху, перестроювання транспортного засобу в русі з однієї смуги на іншу, поворот праворуч чи ліворуч, розворот, з`їзд з проїзної частини, рух заднім ходом.

Також суд зазначає, що Правила дорожнього руху України містять розділ 10 «Початок руху та зміна його напрямку», який регулює виключно питання маневрування.

Таким чином, із системного аналізу норм ПДР України судом встановлено, що поняття «зупинка транспортного засобу» не охоплюється поняттям «початок руху та зміна його напрямку», а отже суд знаходить аргументованим твердження позивача, що адміністративна відповідальність за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами під час зупинки транспортного засобу передбачена ст. 125 КУпАП, а не ч. 2 ст. 122 КУпАП, за якою на позивача було накладене адміністративне стягнення відповідачем.

Суд також зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

У контексті наведеного слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - працівником поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 337/3389/16-а, який суд першої інстанції враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у цій адміністративній справі з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України.

Проте відповідачем було порушено порядок розгляду справи, визначений ст. 279 КУпАП та п. 9 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015, оскільки відповідачем не оголошувалася посадова особа, яка розглядатиме справу, не заслуховувалися пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності та не досліджувалися докази, а також не було вирішене клопотання позивача про залучення адвоката для отримання правової допомоги.

Будь-яких доказів щодо спростування допущення поліцейським Орзулом А.В. зазначених порушень процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, про які зазначає у своїй позовній заяві ОСОБА_1 , відповідачами надано не було, а тому суду з огляду на положення ч. 2 ст. 77 КАС України не залишається нічого іншого, крім як констатувати, що відповідні порушення з боку поліцейського Орзула А.В. мали місце.

Щодо посилання позивача на порушення відповідачем процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення в частині розгляду справи на місці вчинення правопорушення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У п. 2.3 свого рішення від 26.05.2015 у справі № 5-рп/2015 Конституційний Суд України, аналізуючи положення ст. 258 КУпАП, вказав на існування так званого «скороченого провадження» у справах про адміністративні правопорушення, тобто провадження за адміністративними правопорушеннями, накладання стягнення за якими відбувається саме на місці вчинення адміністративного правопорушення. І перелік таких випадків прямо передбачений статтею 258 КУпАП, тобто коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення.

Із часу прийняття цього рішення Конституційним Судом України ст. 258 КУпАП була змінена законодавцем і на теперішній час відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

Згідно зі ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів, в тому числі про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 121 та ч. 2 ст. 122 КУпАП.

При цьому згідно з п. 2 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, постанова у справі про адміністративні правопорушення, зокрема передбачені ч. 5 ст. 121 та ч. 2 ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 5 ст. 258 КУпАП якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 1853 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Так, зазначене у ч. 5 ст. 258 КУпАП правило не поширюється на правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, до якого відносяться правопорушення, передбачені ч. 5 ст. 121 та ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Також відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема передбачених ч. 5 ст. 121 та ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Таким чином, у разі вчинення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, розгляд якого відповідно до ч. 1 ст. 222 КУпАП віднесено до компетенції Національної поліції, протокол про адміністративне правопорушення не складається і розгляд таких справ здійснюється на місці вчинення правопорушення, незалежно від того, чи оспорюватиме особа під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення допущене порушення і адміністративне стягнення.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 750/8192/16-а, який суд першої інстанції враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у цій адміністративній справі з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 КАС України.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що відповідачем під час розгляду справи в порушення вимог закону справа розглядалася на місці вчинення правопорушення, оскільки в цій частині відповідач діяв відповідно до вимог діючого законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З огляду на встановлені судом обставини, оскільки відповідачем не було доведено належними та допустимими доказами факт вчинення позивачем інкримінованих останньому адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 121 та ч. 2 ст. 122 КУпАП, суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову, у зв`язку з чим вважає за необхідне скасувати оскаржувану постанову та закрити відповідну справу про адміністративне правопорушення, що з огляду на положення ч. 2 ст. 9 та ч. 3 ст. 286 КАС України буде належним та ефективним способом захисту прав позивача.

Крім того, позивач просив суд стягнути на його користь судові витрати у загальному розмірі 7820,40 грн, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7400 грн та витрат на сплату судового збору в розмірі 420,40 грн.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 27.10.2020 уклав із адвокатом Прохватіловим М.Ю. договір про надання правової допомоги, повноваження останнього підтверджуються свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю № 823 та ордером серії АА № 057442 від 27.10.2020 (а.с. 13-14, 17, 24).

Із розрахунку погодинної вартості правової допомоги, що міститься в матеріалах справи вбачається, що позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу, а саме: 1) за надання консультацій - 200 грн (за 1 годину); 2) за складання позовної заяви - 3200 грн (за 4 години); 3) за пошук судової практики та ознайомлення з судовою практикою та новелами законодавства України, практики ЄСПЛ - 2400 грн (за 3 години); 4) за представництво інтересів у суді - 1600 грн (за 2 години), а всього 7400 грн, - сплата яких підтверджується відповідною квитанцією № 1 від 27.10.2020 (а.с. 15, 16).

Щодо наведених у відзиві зауважень представника співвідповідача про те, що зазначена квитанція не є належним підтвердженням сплати витрат на професійну правничу допомогу, суд не бере їх до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до положень статті 14 Податкового кодексу України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995, Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затверджене наказом Міністерства фінансів України № 13 від 21.01.2016, та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою Правління Національного банку України № 148 від 29.12.2017, не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, які здійснюють незалежну професійну діяльність.

Тобто, аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Крім того, статтею 134 КАС України не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 727/4597/19 (провадження № К/9901/32645/19).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката з огляду на положення ч. 5 ст. 134 КАС України суд вважає співмірним зі складністю цієї справи та наданим адвокатом обсягом послуг, оскільки вони відповідають критерію реальності таких витрат та розумності їхнього розміру.

Також судом встановлено, що під час звернення з позовом до суду ОСОБА_1 був сплачений судовий збір у розмірі 420,40 грн, що підтверджується відповідною квитанцією від 27.10.2020, доданою до позову (а.с. 2).

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про необхідність повного задоволення позову, понесені та доведені позивачем судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 420,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7400 грн, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Луганській області, яке є співвідповідачем у справі і посадовою особою якого була винесена оспорювана позивачем постанова.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 6, 9, 14, 16, 72-77, 79, 132, 134, 139, 241-246, 286 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до поліцейського взводу № 3 роти № 2 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Луганськ-1 ім. Героя України Сергія Губанова» Головного управління Національної поліції в Луганській області старшого сержанта поліції Орзула Артема Володимировича, Головного управління Національної поліції в Луганській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення- задовольнити повністю.

Скасувати постанову поліцейського взводу № 3 роти № 2 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Луганськ-1 ім. Героя України Сергія Губанова» Головного управління Національної поліції в Луганській області старшого сержанта поліції Орзула Артема Володимировича серії БАБ № 397858 від 21.10.2020 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 за ст.ст. 121 ч. 5, 122 ч. 2 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 грн, а відповідну справу про адміністративне правопорушення - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7400 (семи тисяч чотирьохсот) гривень та судовий збір у розмірі 420,40 грн (чотирьохсот двадцяти гривень сорока копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана ним протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання АДРЕСА_1 ).

Відповідач: поліцейського взводу № 3 роти № 2 батальйону патрульної служби поліції особливого призначення «Луганськ-1 ім. Героя України Сергія Губанова» Головного управління Національної поліції в Луганській області старший сержант поліції Орзул Артем Володимирович (місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, 1)

Співвідповідач: Головне управління Національної поліції в Луганській області (ідентифікаційний код 40108845; місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Вілєсова, 1).

Суддя І.Г. Безкровний