Справа № 380/2575/20
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2020-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/2575/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовною заявою, в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ0264/2012/АВ/ФС від 19.03.2020 року.

Посилається на те, що у період з 23.01.2020 року по 28.01.2020 року посадовими особами Головного управління Держпраці у Львівській області проведено інспекційне відвідування у ФО-П ОСОБА_1 , за наслідками якого складено акт №ЛВ0264/2012/АВ від 28.01.2020 року. Згідно цього акта встановлено порушення позивачем законодавства про працю, а саме - ч.ч.1, 3 ст.24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» (далі - постанова №413). На підставі наведеного акта винесено оскаржувану постанову №ЛВ0264/2012/АВ/ФС, згідно якої на позивача накладено штраф у розмірі 141690,00 грн. Позивач з такою не погоджується та зазначає, що 15.01.2020 року між позивачем (Замовник) та ОСОБА_2 (Виконавець) було укладено цивільного правовий договір про виконання роботи №01 - сортування, укладання і навантажування лісоматеріалів 50 м3. Сторонами узгоджено винагороду за вказану роботу. При цьому, вказав, шо ним утримано та здійснено повну оплату податків і зборів із отриманого ОСОБА_2 доходу, що стверджується: розрахунково-платіжною відомістю за лютий 2020 року. Вищенаведеним, на думку позивача, повністю підтверджується факт відсутності трудових відносин. Крім того, додав, що відповідачем безпідставно не взято до уваги внесення змін до положень ч.2 ст.265 КЗпП України, якими покращується становище суб`єкта господарювання порівняно із попередньою редакцією вказаної норми. Також, вказав на процедурні порушення під час проведення інспекційного відвідування, зокрема відповідач не пред`явив об`єкту відвідування або його уповноваженій особі направлення та службового посвідчення перед початком здійснення інспекційного відвідування. До всього, зазначив, що постановою Старосамбірського районного суду Львівської області від 31.03.2020 року у справі №455/263/20 повернуто для належного оформлення матеріали справи про адміністративне правопорушення відносно ФО-П ОСОБА_1 за ч.3 ст.41 КУпАП. Вважаючи у зв`язку із цим свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом з метою їх захисту. Просить позов задовольнити.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що в ході проведення інспекційного відвідування державними інспекторами Управління Держпраці виявлено факт допуску працівника ОСОБА_2 до роботи за відсутності укладеного трудового договору (контракту). Водночас відповідач заперечив доводи позивача про те, що між ним та вказаним працівником мали місце відносини цивільно-правового характеру, адже предметом наданого позивачем договору є не кількісний результат (обсяг робіт), а власне праця, яка не була юридично самостійною, а здійснювалася у межах діяльності всього підприємства з систематичним виконанням трудових функцій та була покликана на досягнення мети господарської діяльності позивача. За таких обставин, вважає, що у межах спірних правовідносин позивачем не дотримано вимоги ст.24 КЗпП України в частині обов`язкового укладання трудових договорів у письмовій формі шляхом укладення договору (контракту), видання наказу, або розпорядження та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а отже, оскаржувана постанова є правомірною. Просить відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою судді від 06.04.2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді від 30.09.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

Дослідивши письмові докази, допитавши свідка, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований, як юридична особа, 06.04.2015 року; основним видом економічної діяльності підприємця є лісопильне та стругальне виробництво.

У період з 23.01.2020 року по 28.01.2020 року інспектором праці ГУ Держпраці у Львівській області Шадзевич О.І., на підставі наказу ГУ Держпрці у Львівській області від 21.01.2020 року №0145-П, листа Старосамбірського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області від 06.11.2019 року вих.№6352/57-2019 та направлення для проведення інспекційного відвідування від 21.01.2020 року №0145, проведено інспекційне відвідування юридичної особи ФО-П ОСОБА_1 на предмет додержання вимог законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин.

За результатами перевірки складено акт №ЛВ0264/2012/АВ від 28.01.2020 року (далі - акт перевірки від 28.01.2020 року), у висновках якого відповідач зазначив про порушення позивачем вимог ч.ч.1, 3 ст.24 КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу».

Зокрема, в акті зазначено наступне:

«в ході проведення інспекційного відвідування 23.01.2020 року о 10.40 годині у ФО-П ОСОБА_1 за фактичною адресою місця здійснення господарської діяльності: АДРЕСА_1 (територія з приміщенням лісопильного цеху пилорами), зафіксовано особу, з наданих усних пояснень якої, встановлено, що дана особа ОСОБА_3 , на території місця здійснення господарської діяльності перебуває за проханням останнього, а саме: прийшов допомогти - відпустити клієнту дошку. З наданих письмових пояснень підприємця 23.01.2019 року о 11:40 год щодо перебування вищевказаної особи на території з приміщенням лісопильного цеху пилорами та виконання нею трудової функції, встановлено наступне: ОСОБА_4 на навантажувачі підприємця здійснював роботу по відвантажуванню лісоматеріалів покупцям.

Разом з наданими копіями документів 23.01.2019 року о 14:30 год, які стосуються предмету здійснення заходу, що полягає у додержанні вимог законодавства про працю в частині виявлення неоформлених трудових відносин, підприємцем подано копію договору про виконання робіт №01 від 15.01.2020 року (далі - договір) згідно якого, ФО-П ОСОБА_1 (надалі - Замовник) та ОСОБА_2 (надалі - Виконавець) уклали договір цивільно-правового характеру про виконання наступних робіт: сортування, укладання і навантажування лісоматеріалів 50 метрів кубічних. Строк дії даного договору з 15.01.2020 року до 28.02.2020 року, за виконану роботу Замовник сплачує Виконавцю її ціну в розмірі 1400,00 грн. Пунктом 1.3 загальних положень договору визначено, що Замовник забезпечує Виконавця, згідно заявки, всім необхідним для виконання роботи, а саме: матеріальними засобами, документами інформацією та довіреністю необхідною для виконання покладених на Виконавця обов`язків. Відповідно до Переліку робіт з підвищеною небезпекою, затвердженого Наказом Держнаглядохоронпраці України 26.01.2005 року №15 (далі - Перелік), зокрема п.101, вантажно-розвантажувальні роботи за допомогою машин і механізмів, як роботи з підвищеною небезпекою. Враховуючи наведене, має місце виконання робіт ОСОБА_2 на обладнанні підвищеної небезпеки (автонавантажувач).

У ході проведення інспекційного відвідування підприємцем не надано декларацію відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства з питань охорони праці та промислової безпеки на експлуатацію обладнання підвищеної небезпеки, а саме: технологічний транспортний засіб (автонавантажувач кількістю 1-а одиниця), що є порушенням вимог п.5 (дод.7.) Порядку видачі дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року №1107. Крім цього, відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону праці», працівник зобов`язаний пройти інструктаж, навчання і перевірку знань з питань охорони праці, з надання першої медичної допомоги потерпілим від нещасних випадків і правил поведінки у разі виникнення аварії.

Слід зазначити, що відповідно до вимог ст.29 КЗпП України, передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. В ході проведення інспекційного відвідування підприємцем не надано жодних підтверджуючих документів щодо отримання Замовником в його особі та Виконавцем дозволів на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 не зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Беручи до уваги предмет договору, що полягає у: сортуванні, укладанні і навантажуванні лісоматеріалів 50 метрів кубічних, Виконавець в особі ОСОБА_2 міг бути допущений до роботи тільки після укладення трудового договору та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи наведене вище, цивільно-правовий договір, укладений між підприємцем та Виконавцем ОСОБА_2 (фізичною особою), містить ознаки трудового договору і укладений для того, щоб приховати трудові правовідносини між сторонами, що є наслідком позбавлення осіб прав та гарантій, передбачених законодавством про працю.

В даному випадку, надання трудовому договору форми цивільно-правового договору перешкоджає реалізації працівником права на працю, гарантованого ст.2 КЗпП України, а також права на соціальний захист у випадку безробіття, при тимчасовій втраті працездатності у разі нещасного випадку на виробництві або внаслідок професійного захворювання, права на відпочинок, щорічну оплачувану відпустку, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки».

19.03.2020 року відповідач, розглянувши справу про накладення штрафу та на підставі акта інспекційного відвідування від 28.01.2020 року, керуючись ст.259 КЗпП України, п.8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509, та на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України (в редакції, яка діяла на день виявлення порушення), вирішив накласти на ФО-П ОСОБА_1 штраф у розмірі 141690,00 грн.

Позивач вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття оспорюваної постанови, оскільки така не відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

Щодо дотримання процедури проведення контрольного заходу.

Згідно з ч.1 ст.259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Таким органом, згідно з п.1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року №96, є Державна служба України з питань праці, яка здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (зокрема їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування), визначено Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №823 «Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю» (далі - Порядок №823).

Відповідно до абз.2 п.1 Порядку №823, заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю, крім заходів з питань виявлення неоформлених трудових відносин, здійснюються відповідно до вимог частин четвертої і п`ятої статті 2 Закону.

Заходи державного контролю за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі інспекційних відвідувань, що проводяться інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів (абз.1 п.2 Порядку).

В силу вимог підп.5 п.5 Порядку №823, підставами для здійснення інспекційних відвідувань є, серед іншого, повідомлення посадових осіб органів державного нагляду (контролю), правоохоронних органів про виявлені в ході виконання ними повноважень ознак порушення законодавства про працю щодо неоформлення та/або порушення порядку оформлення трудових відносин.

Під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред`явити об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення, перед підписанням акта інспекційного відвідування надати копію відповідного направлення на проведення інспекційного відвідування та внести запис про його проведення до відповідного журналу реєстрації заходів державного нагляду (контролю) об`єкта відвідування (за його наявності) (п.8 Порядку).

Згідно п.п.16, 18 Порядку №823, за результатами інспекційного відвідування складаються акт інспекційного відвідування (далі - акт) і в разі виявлення порушень вимог законодавства про працю - припис щодо їх усунення та попередження про відповідальність за порушення законодавства про працю.

Якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів після дня підписання акта.

Відповідно до п.24 Порядку №823, у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом, після розгляду зауважень об`єкта відвідування до нього (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування, за результатами якого вносить припис та вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Як видно з наказу для проведення інспекційного відвідування від 21.01.2020 року №0145-П, інспекційне відвідування ФО-П ОСОБА_1 проведене на підставі доповідної записки заступника начальника управління - начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів у Львівській області Щерби Н. від 20.01.2020 року №367/1 та листа Старосамбірського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області від 06.11.2019 року вих.№6352/57-2019, що свідчить про підставність його проведення відповідачем.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 року по справі №826/8917/17, якою визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29.04.2017 року №295 «Деякі питання реалізації етапі 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», адже така не стосується спірних правовідносин.

Порядок №823 був чинним (не скасований, не визнаний нечинним у встановленому порядку), як на момент проведення інспекційного відвідування, так і на момент винесення спірної постанови.

Стосовно тверджень позивача про те, що інспектором праці не пред`явлено направлення та службове посвідчення, то такі, на думку суду, є безпідставними, адже в силу вимог підп.3 п.3 Порядку №823, під час проведення інспекційного відвідування об`єкт відвідування має право не допускати до проведення інспекційного відвідування у разі, зокрема, відсутності службового посвідчення.

Втім, вказаного позивачем зроблено не було.

Більше того, не зважаючи на приписи п.18, позивач не скористався правом підпису акта із зауваженнями чи не подав такі протягом трьох робочих днів після дня підписання акта.

Також, суд враховує і те, що жодних доказів непред`явлення інспектором направлення та службового посвідчення позивачем не надано.

Щодо правомірності винесення постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ 0264/2012/АВ/ФС від 19.03.2020 року, згідно якої на позивача за порушення вимог ч.ч.1, 3 ст.24 КЗпП України та постанови №413 накладено штраф в розмірі 141690,00 грн, суд враховує таке.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України.

Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст.4 КЗпП України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Визначення трудового договору міститься у ст.21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст.626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст.902 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

За змістом ч.ч.1, 2, 4ст.265 КЗпП України (в редакції, що діяла на момент виявлення порушення), посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» (далі - штрафи) визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509 (далі - Порядок №509).

Згідно з п.п.2, 3, 8 Порядку №509, штрафи можуть бути накладені на підставі: акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу. Уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа). За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Матеріалами справи підтверджено та не оспорювалося сторонами в судовому засіданні факт дотримання відповідачем визначеного вказаним Порядком №509 механізму накладення на позивача штрафу за порушення законодавства про працю.

Визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є наявність ознак трудових правовідносин між позивачем та ОСОБА_2 .

Слід зазначити, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Як видно з матеріалів справи, між позивачем (надалі - Замовник) та ОСОБА_2 (надалі - Виконавець) укладено договір про виконання робіт №01 від 15.01.2020 року.

Згідно умов цього договору, Виконавець зобов`язується виконати за завданням Замовника наступну роботу: сортування, укладання і навантажування лісоматеріалів 50 м3 у строк з 15.01.2020 року по 28.02.2020 року , а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (п. 1.1.)

Виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує виконання роботи, не підлягає під дію правил внутрішнього трудового розпорядку, що діють на підприємстві замовника, не має права на одержання допомоги із соціального страхування у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності, та інші види соціального страхування. Виконавець вправі залучити відповідних фахівців для якісного і своєчасного виконання роботи. Послуги зазначених фахівців Виконавець оплачує за власний рахунок згідно з домовленістю з даними особами (п.1.2.).

Прийняття роботи засвідчується актами приймання виконаних робіт та є невід`ємною частиною цього договору (п.1.4).

За виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві її ціну в розмірі 1400,00 грн (п.2.1).

Таким чином, предметом цього договору є процес праці, а не її кінцевий результат. ОСОБА_2 повинен був виконувати систематично певні трудові функції у позивача відповідно до визначеного виду виконуваної роботи.

В самих договорах ніде не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо.

Праця за цим договором не є юридично самостійною, а здійснювалася у межах діяльності ФО-П ОСОБА_1 .

Окрім того, слід зазначити, що відповідно до п.101 Переліку робіт з підвищеною небезпекою, затвердженого Наказом Держнаглядохоронпраці України 26.01.2005 року №15 (далі - Перелік), вантажно-розвантажувальні роботи за допомогою машин і механізмів визначено як роботи з підвищеною небезпекою.

Тобто ОСОБА_2 виконував роботу на обладнанні підвищеної небезпеки (автонавантажувач), яка, крім звичайних заходів безпеки, потребує додаткового здійснення низки обов`язкових організаційних і технічних заходів, які розробляють для кожної конкретної виробничої операції, чим забезпечують особливий порядок допуску працівників і високу узгодженість їхніх дій. Крім того, ця робота потребує з боку відповідальних осіб постійного контролю за її виконанням; під час виконання цієї роботи є або може виникнути виробнича небезпека, не пов`язана з її характером, можливе виникнення інцидентів та аварій, а також ймовірніший прояв і вплив на працюючих небезпечних і шкідливих виробничих факторів.

За правилами ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону праці», працівники, зайняті на роботах з підвищеною небезпекою повинні щороку проходити за рахунок роботодавця спеціальне навчання і перевірку знань відповідних нормативно-правових актів з охорони праці. Втім, у матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б засвідчували факт проходження ОСОБА_2 навчання.

Також, для повного та всебічного розгляду справи в судовому засіданні був допитаний в якості свідка на стороні позивача - ОСОБА_2 , який повідомив, що оплату отримував за роботу (прийшов - зробив), тобто за сам процес праці, а не кінцевий результат.

Проте вказане не відповідає умовам цивільного-правового договору №01 від 15.01.2020 року та акту приймання виконаних робіт від 28.02.2020 року, згідно яких оплата здійснювалася за виконану роботу.

Фактично, показання свідка на стороні позивача додатково спростували факт наявності цивільно-правових відносин між позивачем та ОСОБА_2 .

Даючи оцінку зібраним у справі доказам - у сукупності та кожному окремо, суд дійшов висновку, що гр. ОСОБА_2 виконував певні трудові функції за конкретною посадою, а не індивідуально визначені роботи. Відносини за цим договором є трудовими, а його сторони прирівняні до працівника та роботодавця. Виходячи із цього, застосування до трудових правовідносин цивільно-правових норм являється недопустимим.

Щодо наявної в матеріалах справи копії постанови Старосамбірського районного суду Львівської області від 31.03.2020 року у справі №455/263/20 про адміністративне правопорушення відносно ФО-П ОСОБА_1 за ч.3 ст.41 КУпАП, згідно якої матеріали справи повернуто для належного оформлення, суд враховує таке.

Статтею 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено підстави звільнення від доказування.

Так, відповідно до ч.6 цієї статті, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Водночас суд звертає увагу, що висновки, наведені в постанові Старосамбірського районного суду Львівської області від 31.03.2020 року у справі №455/263/20, не мають правових наслідків для розгляду цієї адміністративної справи, оскільки така справа була розглянута за наслідками порушення норм КУпАП, а справа, яка розглядається, стосується порушення норм КЗпП України, тобто не йдеться про правові наслідки дій чи бездіяльності позивача, а тому всі обставини справи підлягають доказуванню.

Щодо посилань позивача на набрання чинності Законом України №1233 «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України (щодо усунення норм, які порушують права та законні інтереси роботодавців України)» з 01.01.2020 року, яким внесено зміни до ст.265 КЗпП України.

Так, 12.12.2019 року Верховною Радою України було ухвалено Закон України №378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» (далі - Закон України від 12.12.2019 року №378-IX), який набув чинності 02.02.2020 року. Даним нормативно-правовим актом, крім іншого, було внесено зміни до ч.2 ст. 265 КЗпП України, а саме абзац другий замінено двома новими абзацами.

З 02.02.2020 року, згідно з абз.абз.2 та 3 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:

- фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, застосовується попередження;

- вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Отже, відповідно до законодавства про працю, чинного на момент вирішення даного публічно-правового спору, в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) вперше, застосовується штраф у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, або попередження.

Тобто законодавцем прийнято нормативно-правовий акт, який пом`якшує відповідальність особи.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 №1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Таким чином, суд враховує доводи позивача, що за порушення, яке виявлено посадовими особами Головного управління Держпраці у Львівській області у період з 23 до 28.01.2020 року під час фактичної перевірки позивача, до нього станом на 19.03.2020 року (дата винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу) не міг бути застосований такий вид реагування як накладення штрафу у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення (141690,00 грн), тобто у спірних правовідносинах з метою кваліфікації порушення підлягав застосуванню закон, який діяв на час вчинення дії, якій надається юридична оцінка, разом з тим, для юридичної відповідальності підлягав застосуванню чинний закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом`якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

За таких обставин, суд вважає, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, є доведеним, однак оскільки на час винесення відповідачем оскаржуваної постанови №ЛВ0264/2012/АВ/ФС редакція ст.265 КЗпП України (з 02.02.2020 року) вже не передбачала такий вид відповідальності за вчинене позивачем порушення як штраф у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, тому прийнята відповідачем постанова із застосуванням норми законодавства, яка втратила чинність на час її прийняття, не може вважатися правомірною, а тому підлягає скасуванню.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Корецький та інші проти України» було зазначено, що навіть припускаючи, що положення закону було вірно розтлумачено судами та дане втручання базувалося на формальній підставі, закріпленій у національному законодавстві, Суд нагадує, що вислів «передбачений законом» у другому пункті статті 11 Конвенції не лише вимагає, щоб дія, яка оскаржується, була передбачена національним законодавством, але також містить вимогу щодо якості закону.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, шляхом співставлення зібраних по справі доказів, з урахуванням встановленого Кодексом адміністративного судочинства України обов`язку доведення правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, суд приходить висновку, що спірне рішення Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ0264/2012/АВ/ФС від 19.03.2020 року є таким, що не відповідає критеріям, визначеним у ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема прийняте не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо судових витрат, то згідно ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України такі відшкодовуються позивачу в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295, підп.15 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ0264/2012/АВ/ФС від 19.03.2020 року

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Львівській області (місцезнаходження: пл.Міцкевича, 8, м.Львів, 79005; ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір, сплачений за подання цього позову, в сумі 1416 (одна тисяча чотириста шістнадцять) гривень 90 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення суду буде складено до 09.11.2020 року.

Суддя Ланкевич А.З.

Оригінал повного тексту судового рішення складено в одному примірнику 09.11.2020 року.