Справа № 380/4000/20
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 380/4000/20 пров. № А/857/10081/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Довгої О.І. та Глушка І.В.,

з участю секретаря судового засідання - Омеляновської Л.В.,

а також сторін (їх представників):

від позивача Буляндра Х.В.;

від відповідача - Пельо О.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу представника адвоката Буляндри Христини Володимирівни, діючої на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.07.2020р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Буляндри Христини Володимирівни, діючої на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії щодо повернення помилкового зарахованого до бюджету збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна (суддя суду І інстанції: Коморний О.І.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 13.07.2020р., м.Львів; дата складання повного тексту додаткового рішення суду І інстанції: 13.07.2020р.), -

В С Т А Н О В И В:

19.05.2020р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) представник адвокат Буляндра Х.В., діюча на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України у Львівській обл. щодо неформування подання на повернення ОСОБА_1 суми помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна згідно з квитанцією № ПН430722 від 05.02.2020р. в розмірі 6775 грн. 60 коп.; зобов`язати пенсійний орган сформувати подання на повернення ОСОБА_1 помилково зарахованого до бюджету збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна згідно з квитанцією № ПН430722 від 05.02.2020р. в розмірі 6775 грн. 60 коп. та надати таке подання платнику ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача судові витрати в розмірі 3000 грн. витрат на правову допомогу та 840 грн. 80 коп. сплаченого судового збору (а.с.1-6).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (а.с.29-30).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2020р. заявлений позов задоволено; визнано протиправними дії відповідача ГУ ПФ України у Львівській обл. щодо неформування подання та повернення ОСОБА_1 суми помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна згідно із квитанцією № ПН430722 від 05.02.2020р. в розмірі 6775 грн. 60 коп.; зобов`язано пенсійний орган сформувати подання на повернення ОСОБА_1 помилково зарахованого до бюджету збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна згідно із квитанцією № ПН430722 від 05.02.2020р. в розмірі 6775 грн. 60 коп. та надати таке подання платнику ОСОБА_1 ; стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с.42-47).

08.07.2020р. на адресу суду першої інстанції надійшло клопотання представника адвоката Буляндри Х.В., діючої на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , про винесення додаткового рішення та стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн. (а.с.49-50).

Згідно додаткового рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.07.2020р. у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 3000 грн. відмовлено повністю (а.с.52-56).

Не погодившись з винесеним додатковим судовим рішенням, його оскаржила представник адвокат Буляндра Х.В., діюча на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанцій (а.с.79-82).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що системний аналіз діючих норм КАС України свідчить про необов`язковість попереднього здійснення стороною оплати витрат на правничу допомогу задля можливості подальшого відшкодування таких витрат.

Зокрема, згідно із ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Наведені норми не містять у переліку необхідних доказів такого документа як квитанція про оплату, що черговий раз підтверджує правильність позиції апелянта.

Аналогічного висновку дійшла Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19, вказавши, що витрати на надану правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Представлені позивачем документи підтверджують той факт, що позивачем ОСОБА_1 за надану Адвокатським об`єднанням /АО/ «Кодекс» професійну правничу (правову) допомогу має бути понесено витрати у розмірі 3000 грн., а отже на підставі чинних норм КАС України ці витрати мають бути відшкодовані їй за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України у Львівській обл. як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого судом вирішено спір.

Відповідачем ГУ ПФ України у Львівській обл. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її безпідставною та необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення (а.с.112-114).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника позивача на підтримання поданої скарги, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Апелянтом представником адвокатом Буляндрою Х.В., діючою на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , оскаржується додаткове рішення суду щодо розподілу судових витрат, зокрема, стягнення на користь позивача понесених в суді першої інстанції витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн.

Також в апеляційній скарзі апелянт заявляє вимогу про стягнення на користь позивача понесених в суді апеляційної інстанції витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

Приймаючи додаткове рішення, суд першої інстанції керувався тим, що в матеріалах справи є відсутніми докази оплати понесених витрат на правову допомогу в сумі 3000 грн. згідно рахунку від 19.05.2020р., а тому такі не можна вважати фактично понесеними.

Виходячи з наведеного, а також враховуючи правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, належить відмовити у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат такими, що відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, з наступних причин.

Згідно 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення;

3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.

Звідси, відповідно до п.3 ч.1 ст.252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення суду є засобом усунення неповноти рішення суду, внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги учасника справи.

Оскільки в розглядуваному випадку позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача судових витрат у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви та відшкодування витрат на правову допомогу, однак рішенням суду не вирішено питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу, тому в суду першої інстанції були наявними правові підстави для винесення додаткової постанови.

Водночас, в розглядуваному випадку не підлягали до застосування норми ч.4 ст.252 КАС України.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України.

За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З наведеного слідує, що в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат.

Позивачем заявлено до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою в суді першої інстанції від адвоката, в загальному розмірі 3000 грн.

На підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом в суді першої інстанції представлено:

договір № АОБ35/2020 від 05.03.2020р. про надання професійної правничої (правової) допомоги, за яким правничу допомогу позивачу надано АО «Кодекс» (а.с.21 і на звороті);

детальний опис-розрахунок розміру правничої (правової) допомоги у справі за позовом ОСОБА_1 (а.с.22);

акт наданих послуг від 19.05.2020р. з описом робіт, відповідно до якого затрачено 3,75 годин на загальну суму 3000 грн. (а.с.23);

рахунок-фактуру № 19-05/01 від 19.05.2020р. на оплату послуг в розмірі 3000 грн. (а.с.24).

Отже, надані суду матеріали доводять факт надання позивачу правової допомоги адвокатом АО «Кодекс» в суді першої інстанції.

Між тим, доказів понесення таких витрат (фактичної сплати коштів на рахунки адвокатського об`єднання) позивачем не представлено.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Як відзначено у п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Апеляційний суд вважає, що позивачем не доведено фактичне понесення витрат на правову допомогу в заявленому розмірі 3000 грн., що не заперечується самими сторонами.

Водночас, спірним питанням є можливість стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, які підлягають сплаті позивачем.

При цьому, в аспекті вимог процесуального закону та сформованої Верховним Судом позиції, яка викладена у постанові від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19, такі витрати є несплаченими на момент винесення судового рішення саме з об`єктивних причин. Так, у вказаній постанові суду касаційної інстанції вказано на те, що сторонами був погоджений порядок оплати цих витрат з моменту винесення судом рішення та отримання рахунку.

Звідси, такий механізм відшкодування витрат на правову допомогу, які підлягають сплаті, не може стосуватися неоплачених витрат на правову допомогу через порушення стороною договірних своїх зобов`язань по оплаті при наявності наданих адвокатом послуг.

В цілях з`ясування суми витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає сплаті позивачем, в аспекті норми ст.134 КАС України, колегія суддів здійснює правовий аналіз договору № АОБ35/2020 від 05.03.2020р. про надання професійної правничої (правової) допомоги, умовами якого визначено порядок розрахунків між сторонами (а.с.21).

Відповідно до п.3.5 вказаного договору оплата проводиться в спосіб, визначений законодавством, але не пізніше 3 (трьох) банківських днів після отримання Клієнтом розміру помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна, якщо інше не погоджено сторонами.

Згідно з п.3.6 цього договору оплата може проводитися у вигляді завдатку.

Таким чином, умовами договору сторони погодили порядок проведення розрахунків, визначивши кінцеву дати сплати коштів за надані послуги лише в разі фактичного отримання позивачем помилково сплаченого збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна.

Інші умови оплати правових послуг договірними сторонами не визначено, із покликанням на діюче законодавство.

Відповідно до ч.2 ст.530 Цивільного кодексу /ЦК/ України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, важливим моментом є факт пред`явлення вимоги про оплату послуг зі сторони виконавця послуг (в розглядуваному випадку АО «Кодекс»).

В розглядуваному випадку така вимога пред`явлена АО «Кодекс», оскільки після підписання акту наданих послуг від 19.05.2020р. позивачу був виставлений рахунок-фактура № 19-05/01 від 19.05.2020р., який слід вважати вимогою про оплату послуг і є достатньою підставою для перерахунку коштів в оплату наданих правничих послуг.

Причини неоплати вказаного рахунку-фактури апелянтом не вказані.

Звідси, спірні витрати на правову допомогу не понесені позивачем через його небажання сплачувати такі на підставі виставленого йому рахунку-фактури.

В частині доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що суд не має права втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Враховуючи наведені обставини, приймаючи до уваги невиконання позивачем умов договору № АОБ35/2020 від 05.03.2020р. про надання професійної правничої (правової) допомоги в частині своєчасної оплати наданих послуг, заявлені до відшкодування витрати в розмірі 3000 грн. є непідтвердженими з вини самого позивача через його небажання нести такі.

Окрім цього, кінцевим результатом спору в справі № 380/4000/20 є не повернення суми збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, а формування пенсійним органом подання на повернення помилково зарахованих до бюджету коштів.

Вже в результаті реалізації в адміністративному порядку такого подання переплачені кошти повинні надійти до позивача.

Отже, реалізація граничного строку сплати коштів, визначених в п.3.5 договору № АОБ35/2020 від 05.03.2020р., не пов`язана саме з результатами судового розгляду справи № 380/4000/20.

Звідси, позивачем документально не підтверджено факт понесення витрат на правову допомогу в заявленому розмірі, через що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні заяви про стягнення витрат на правову допомогу.

При вирішенні наведеного питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду по наведеній категорії справ, яка викладена у постанові Великої Палати від 27.06.2018р. у справі № 826/1216/16, в постановах Касаційного адміністративного суду від 05.09.2019р. у справі № 826/841/17, від 19.09.2019р. у справі № 826/8890/18, постанові Касаційного господарського суду від 922/445/19 у справі № 922/445/19, які в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковими під час вирішення наведеного спору.

На підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом в суді апеляційної інстанції представлено:

детальний опис-розрахунок № 2 розміру правничої (правової) допомоги у справі за позовом ОСОБА_1 (а.с.86);

акт наданих послуг № 2 від 28.08.2020р. з описом робіт, відповідно до якого затрачено 2,5 годин на загальну суму 2000 грн. (а.с.87);

рахунок-фактуру № 28-08/01 від 28.08.2020р. на оплату послуг в розмірі 2000 грн. (а.с.24).

Водночас, колегія суддів зауважує, що представником позивача заявлено до стягнення суму витрат на правову допомогу, понесених під час розгляду апеляційної скарги на додаткове рішення суду, яким вирішено питання про відшкодування витрат на правову допомогу в суді першої інстанції.

Зазначені вимоги про розподіл судових витрат не відносяться до позовних вимог, а під час перегляду додаткового рішення суду досліджувалися підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Отже, у розглядуваному випадку розгляд питання про відшкодування понесених витрат на правову допомогу в суді (оскарження додаткового рішення суду) не може призводити до несення стороною ще додаткових витрат на правову допомогу.

Також з огляду на результат апеляційного розгляду правові підстави для стягнення цих витрат з відповідача є відсутніми.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про обґрунтованість та підставність висновків суду в частині розподілу судових витрат, правильність винесеного додаткового рішення про відмову в задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу.

Також витрати на правову допомогу, понесені під час розгляду апеляційної скарги на додаткове рішення суду, належить покласти на апелянта.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування додаткового рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Буляндри Христини Володимирівни, діючої на підставі ордера на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 13.07.2020р. в адміністративній справі № 380/4000/20 залишити без задоволення, а вказане додаткове рішення суду без змін.

Витрати на правову допомогу, понесені під час розгляду апеляційної скарги на додаткове рішення суду, покласти на апелянта.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді О. І. Довга
І. В. Глушко
Дата складення повного тексту судового рішення: 11.11.2020р.