Справа № 640/21138/20
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Федотова І.В., Єгорової Н.М.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщення суду апеляційну скаргу Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, заборону вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В :

Державне підприємство «Науково-дослідний інститут «Квант» звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 21 серпня 2020 року №62869435; заборону відповідачу вчиняти виконавчі дії відносно Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант», відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Окружний адміністративний суд міста Києва своїм рішення від 12 жовтня 2020 року позов задовольнив частково. Визнав протиправною та скасував постанову про відкриття виконавчого провадження від 21 серпня 2020 року №62869435 Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). В іншій частині адміністративного позову відмовив.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в цій частині. На думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Крім того, представником позивача було подано до суду клопотання про залишення апеляційної скарги відповідача без руху, з підстав того, що апелянтом не у повному обсязі сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що апелянт оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, а тому судовий збір за подання апеляційної скарги було сплачено у розмірі, що відповідає вимогам Закону України "Про судовий збір", а саме у розмірі 3153 грн.(2102 грн.*150%).

Вказані обставини свідчать про необгрутованість клопотання представника позивача та про наявність підстав для залишення його без розгляду.

Дана справа належить до категорії термінових справ, передбачених ст. 287 КАС України та підлягає розгляду з урахуванням особливостей, передбачених параграфом 2 глави 11 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 серпня 2020 року Головне управління ДПС у місті Києві звернулось до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вимоги про сплату боргу №Ю-187-50 від 07 липня 2020 року щодо стягнення з Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» недоїмки зі сплати ЄСВ у сумі 2 218 718,84 грн., яка є виконавчим документом.

21 серпня 2020 року відповідачем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №62869435, пунктом 3 якої стягнуто з боржника виконавчий збір у розмірі 221 871,88 грн.

Не погодившись із такою постановою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до Додатку 2 до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» від 07 липня 1999 року №847-ХІV ДП «Науково-дослідний інститут «Квант» включене до Переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані. Зважаючи на те, що Закон України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», яким прямо встановлено заборону на вчинення виконавчих дій відносно боржника, у тому числі, щодо виконання рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами, набрав чинності до відкриття державним виконавцем виконавчого провадження №62869435 відносно боржника ДП «Науково-дослідний інститут «Квант», суд дійшов висновку про те, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження №62869435 від 21 серпня 2020 року є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (надалі - Закон №1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі, зокрема виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено підстави для повернення стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання, а саме: рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; боржника визнано банкрутом.

Згідно ч.1 статті 13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки (ч.1 та ч.2 статті 18 Закону №1404-VIII).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що постанова про відкриття виконавчого провадження не є виконавчою дією, а є підставою для вчинення чи не вчинення подальших виконавчих дій в рамках Закону України "Про виконавче провадження" .

У позові позивач зазначав, що відповідно до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» ДП «НДІ «Квант» включений до відповідного переліку. Зазначений Закон втратив чинність, проте, відповідно до пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» від 02 жовтня 2019 року №145-ІХ забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

З приводу наведеного слід зазначити наступне.

20 жовтня 2019 року набув чинності Закону України № 145-ІХ від 02 жовтня 2019 року «Про визнання таким, що втратив чинність, Закон України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації».

Пунктом 3 розділу 3 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Отже, вказаною нормою заборонено вчинення виконавчих дій відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації".

Як свідчать матеріали справи Науково-дослідний інститут "Квант" був включений до Переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані, про що зазначено у Додатку 2 до Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» від 07 липня 1999 року № 847-XIV.

Разом з тим, відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» об`єктами державної власності, що є об`єктами приватизації, є, наприклад, єдині майнові комплекси державних підприємств, їх структурних підрозділів.

Частиною 2 статті 191 Цивільного кодексу України визначено, що до складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що в основу положення, визначеного пунктом 3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 145-ІХ, законодавцем було покладено необхідність збереження об`єктів державної власності, які були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», у зв`язку з їх стратегічним значенням для економіки та національної безпеки з метою запобігти безконтрольному відчуженню майна, що складає єдиний майновий комплекс, у тому числі через застосування позаприватизаційних процедур. Винятком із зазначеної заборони є стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. Тобто вказаною нормою Закону № 145-ІХ з усього складу майна підприємства, призначеного для його діяльності, яким також є нерухоме майно (будівлі, споруди, земельні ділянки тощо), передбачено можливість звернення стягнення лише на конкретні види майна цього підприємства - грошові кошти та товари.

Фактично пунктом 3 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 145-ІХ заборонено вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», за визначенням двох виключень із такої заборони, що стосуються: 1) стягнення грошових коштів; 2) стягнення товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

Відповідна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №910/13346/18, постанові Верховного Суду від 30.07.2020 у справі №910/5546/19.

В даному випадку, згідно постанови від 21 серпня 2020 року про відкриття виконавчого провадження №62869435, з позивача підлягає стягнення недоїмка зі сплати ЄСВ у сумі 2 218 718,84 грн., тобто грошові кошти.

Колегія суддів зазначає, що оскільки за виконавчим документом з позивача стягнуто саме грошові кошти, то заборона вчинення виконавчих дій, встановлена Законом України "Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", не поширюється на виконання вказаного виконавчого документу.

Враховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позову в оскаржуваній частині.

Доводи апеляційної скарги є суттєвими і свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та невірне застосування ним норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині позовних вимог.

В частині відмовлених позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому не підлягає перегляду судом апеляційної інстанції.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2020 року в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 21 серпня 2020 року №62869435 Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) -скасувати.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 21 серпня 2020 року №62869435 Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя: Є.В. Чаку

Судді: І.В. Федотов

Н.М. Єгорова