Справа № 380/7714/20
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№380/7714/20
У Х В А Л А
з питань продовження процесуальних строків
10 листопада 2020 року м. Львів
Суддя Львівського окружного адміністративного суду Гавдик З.В., розглянувши заяву представника позивача про усунення недоліків позовної заяви у справі № 380/7714/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій і бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом.

Ухвалою судді від 25.09.2020 року позовну заяву залишено без руху, а особі, що звернулась, надано строк для усунення недоліків.

На виконання вимог ухвали судді від 25.09.2020 року, від представника позивача через канцелярію суду 13.10.2020 року надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

У вказаній заяві представник позивача зазначає, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, тобто фактично є підвищенням заробітної плати (грошового забезпечення), а отже по суті є заробітною платою.

На думку Конституційного Суду України, спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці (Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 9-рп/2013).

В частині, що стосується позовної вимоги про визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування у період 2014 - 2017 років ОСОБА_1 матеріальної допомоги та допомоги на оздоровлення, передбаченої ч. 1 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року №889 позивач зазначає, що така виплачується із фонду грошового забезпечення і по суті є одним із разових видів грошового забезпечення виходячи із законодавчо визначеного поняття заробітної плати виходячи із наступного.

При цьому, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8- рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Таким чином, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Згідно з ч. 2 ст. 233 Кодексу, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України виходить з того, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення ч. 2 сг. 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, і застосування цих положень не пов`язане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат.

Суд звертає увагу, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Так, пункт 1 частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір закріплює дві категорії справ, за позовні вимоги у яких позивачі звільняються від сплати судового збору, а саме: про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

При цьому законодавство не звільняє особу від обов`язку щодо сплати судового збору в справах за іншими позовними вимогами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-301гс18) дійшла висновку, що пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України Про судовий збір, згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24 квітня 2019 року по справі № 607/14495/16-ц.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду в справі № 728/2955/18 від 10 січня 2019 року, починаючи з 01 вересня 2015 року позивачі в справах за позовними вимогами, що випливають із трудових відносин, не звільняються від сплати судового збору, за винятком позивачів у двох категоріях: про стягнення заробітної плати та про поновлення на роботі.

Тобто, Верховний Суд прийшов до висновку, що п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» чітко визначено вимоги, які випливають з норм трудового законодавства, які не підлягають оплаті судовим збором при зверненні до суду.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору.

Також, суд зауважує, що вказані причини щодо звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судом вже розглядалися та їм була надана оцінка в ухвалі від 25.09.2020 року.

Отже, позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, оскільки не надав до суду квитанцію про сплату судового збору в сумі 4204,00 грн.

Ухвалою від 25.09.2020 року без руху позивачу надано десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали усунути недоліки.

Згідно ч. 2 ст. 121 КАС України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Згідно ч. 2 ст. 121 КАС України, про поновлення або продовження процесуального строку, відмову у поновленні або продовженні процесуального строку суд постановляє ухвалу, яка не пізніше наступного дня з дня її постановлення надсилається особі, яка звернулася із відповідною заявою.

Таким чином, судом враховується обґрунтування позивачем клопотання про продовження строку для усунення недоліків позовної заяви яка залишена без руху.

Керуючись ст. 121, 243 КАС України, суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання позивача про продовження строку на усунення недоліків - задоволити.

Процесуальний строк встановлений ухвалою судді про залишення позовної заяви без руху від 25.09.2020 року, якою позивачу встановлено строк усунення недоліків позовної заяви продовжити.

Позивачу встановити в п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали усунути недоліки позовної заяви.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення, оскарженню не підлягає.

Суддя Гавдик З.В.