Справа № 460/4609/20
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2020-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 460/4609/20 пров. № А/857/10975/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Кухтея Р.В., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Борискін С.А.), ухвалене у порядку письмового провадження в м.Рівному 03 серпня 2020 року, повне судове рішення складено 03 серпня 2020 року, у справі №460/4609/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

25.06.2020 ОСОБА_2 звернувся в суд в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, просив визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у перерахунку пенсії з урахуванням усіх визначених статтею 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» перерахунків пенсії та індексації розміру пенсійної виплати починаючи із 01.09.2017 без встановлення статусу внутрішньо-переміщеної особи від якого ОСОБА_1 відмовилась, та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 починаючи із 01.09.2017 з урахуванням усіх перерахунків, передбачених статтею 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та індексації розміру пенсійної виплати без встановлення статусу внутрішньо-переміщеної особи, від якого ОСОБА_1 відмовилась. Просив рішення суду в межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року позов задоволено частково: визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, які полягають у нарахуванні з 01.09.2017 ОСОБА_1 пенсії за віком у розмірі нижче мінімального розміру пенсії за віком; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області здійснити перерахунок розміру призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 01.09.2017, нарахувавши її згідно з віком, стажем, рівнем заробітної плати, у розмірі не нижче мінімального розміру пенсії за віком з врахуванням вимог ст. 27, 28, 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та здійснити виплату перерахованої пенсії, з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, і у сфері спірних правовідносин, врегульованих Законом 1058-IV, не можуть застосовуватись. Суд першої інстанції вказав, що основні державні соціальні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижчими від прожиткового мінімуму, встановленого законом та мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Суд першої інстанції вказав, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу та дійшов висновку, що орган Пенсійного фонду при розрахунку пенсії позивачу повинен був враховувати його страховий стаж та заробітну плату і прийняти до уваги, що пенсія позивачеві повинна обраховуватись у розмірі, не нижчому рівня прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Суд першої інстанції дійшов висновку, що належним способом порушених прав позивача є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок розміру призначеної ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 01.09.2017, нарахувавши її згідно з віком, стажем, рівнем заробітної плати, у розмірі не нижче мінімального розміру пенсії за віком з врахуванням вимог ст.27, 28, 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивачу поновлено виплату пенсії з 01.09.2017 на виконання рішення суду у справі №460/1624/19 як передбачено резолютивною частиною. Скаржник вказує, що Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335 внесено зміни до Постанови №365, згідно з якими суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, а також можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів, суд апеляційної інстанції, керуючись статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), дійшов висновку про можливість розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 є пенсіонером та з 05.08.2010 отримує пенсію за віком, виплата якої в період до 30.06.2014 здійснювалась Управлінням Пенсійного фонду України в Будьонівському районі м. Донецьк, а з 01.07.2014 - Управлінням Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області як внутрішньо переміщеній особі, на підставі довідки про взяття на облік особи переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 17.11.2014 № .

З 01.01.2016 ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З 01.09.2017 ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії у сумі 1441,67грн.

03.02.2020 ОСОБА_1 звернулася у Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із запитом на публічну інформацію, в якому, зокрема, просила пояснити причини нарахування пенсії у розмірі, що є меншим мінімальної пенсії за віком, а також підстави невиплати заборгованості по пенсії з 01.09.2017 (а.с.23).

Листом від 06.02.2020 за вих.№1700-0321-8/1830 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повідомило ОСОБА_1 , що виплату пенсії поновлено у розмірі 1441,67 грн., що відповідає сумі на дату її припинення (31.08.2017), оскільки в рішенні суду від 16.08.2019 у справі №460/1624/19 в задоволенні позовної вимоги щодо проведення перерахунків пенсії та її індексації відмовлено. Починаючи з січня 2020 року, пенсія в сумі 1441,67 грн. перераховується на вкладний рахунок пенсіонерки в уповноваженому банку АТ «Ощадбанк». Вказано, що кошти, нараховані за періоди, вказані у судових рішеннях, обліковуються територіальними органами Пенсійного фонду України. Для пенсіонерів з числа внутрішньо переміщених осіб, щодо яких рішенням суду не встановлено порядку виплати заборгованості, виплата коштів за минулий час здійснюється відповідно до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 (а.с.24).

17.02.2020 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало до органу державної виконавчої служби заяву про закінчення виконавчого провадження №61033231, вважаючи, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16.08.2019 у справі №460/1624/19 виконаним у повному обсязі (а.с.25).

21.02.2020 ОСОБА_1 звернулася у Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з заявою, в якій просила здійснити перерахунок пенсії за віком у розмірі не менше мінімального розміру пенсії за віком згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також здійснити індексацію пенсії за віком (а.с.22).

Вважаючи відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області у перерахунку пенсії з 01.09.2017 з урахуванням усіх перерахунків та індексації грошових доходів населення протиправною, такою, що суперечить положенням чинного законодавств, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Зі змісту частини 3 статті 23 Загальної Декларації прав людини та пункту 4 частини 1 Європейської Соціальної хартії випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон №1058-IV).

Відповідно до статті 9 Закону №1058-IV пенсія за віком призначається в солідарній системі.

Частиною 1 статті 8 Закону №1058-IV встановлено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Згідно з статтею 1 Закону №1058-IV мінімальна пенсія - державна соціальна гарантія, розмір якої визначається цим Законом; пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону №1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, передбаченого абзацом першим цієї частини. Наявний в особи понаднормовий страховий стаж не може бути обмежений.

Статтею 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 № 2017-III мінімальний розмір пенсії за віком віднесено до числа основних державних соціальних гарантій. Встановлено, що основні державні соціальні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижчими від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, законодавством в імперативному порядку встановлено, що мінімальний розмір пенсії за віком повинен відповідати розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. При цьому, право на отримання особою мінімальної пенсії за віком реалізується за наявності двох умов досягнення пенсійного віку та наявності необхідного страхового стажу. Поєднання вказаних умов передбачає об`єктивно обґрунтоване застосування механізму загальнообов`язкового державного пенсійного страхування з позицій настання визначених страхових ризиків (непрацездатність за віком) та економічної забезпеченості функціонування самоврядної солідарної системи фінансування (страхового стажу як періоду (строку) сплати страхових внесків для капіталізації страхової системи).

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року у справі №460/1624/19, яке набрало законної сили, задоволено частково позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області: визнано протиправною відмову Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 вересня 2017 року; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області поновити виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії з 01 вересня 2017 року.

У мотивувальній частині вказаного рішення зазначено, що припинення виплати пенсії позивачу з 01.09.2017 було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а тому право позивача на отримання пенсії порушено відповідачем, таке підлягає судовому захисту шляхом визнання протиправною відмови відповідача у поновленні позивачу виплати пенсії починаючи з 01 вересня 2017 року та зобов`язання відповідача поновити виплату призначеної пенсії з 01 вересня 2017 року.

Щодо зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії позивача з урахуванням встановлених в подальшому чинним законодавством перерахунків пенсії та індексації пенсійної виплати суд першої інстанції у справі №460/1624/19 вказав, що оскільки відповідачем не вчинено дій щодо поновлення з 01.09.2017 виплати пенсії позивачу, вимога зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії позивача з урахуванням встановлених в подальшому чинним законодавством перерахунків пенсії та індексації пенсійної виплати є передчасною.

Правомірність нарахування та виплати пенсії позивачу у розмірі меншому від мінімального розміру пенсії за віком скаржник аргументує виконанням рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року у справі №460/1624/19 та положеннями Постанов Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335 та від 8 червня 2016 року № 365.

Вказані аргументи суд апеляційної інстанції вважає безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Згідно з частиною 3 статті 4 Закону №1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення.

Виключно Законом №1058-IV визначається мінімальний розмір пенсії за віком (частина 2 статті 5 Закону №1058-IV).

Статтею 7 Закону №1058-IV встановлено, що пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Питання мінімального розміру пенсії за віком ні Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335, ні Постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 не врегульовано.

При цьому, пункт 15 Постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року №365, в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335, яким встановлено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, та на який покликається скаржник, визнано протиправним та нечинним рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва №640/18720/18 від 11.06.2019 в частині, що стосується сум невиплачених пенсій.

За змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

При цьому, як зазначено Верховним Судом у постановах від 22 жовтня 2020 року у справі № 185/3733/17(2-а/185/7/18), від 09 квітня 2020 року у справі №185/3103/17 (2-а/185/255/17), від 24 вересня 2020 року у справі №694/683/17 Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Також, суд апеляційної інстанції зауважує, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2019 року у справі №460/1624/19 поновлено виплату призначеної ОСОБА_1 пенсії з 01 вересня 2017 року та не заперечено право позивача на подальшу індексацію та/чи перерахунок призначеної пенсії за віком.

Відповідно до частини 3 статті 42 Закону №1058-IV тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону. Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

З 1 січня 2016 року у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, а також у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати, визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону (крім пенсіонерів, які працюють (провадять діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування). Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму/мінімальної заробітної плати. Пенсіонерам, які працюють (провадять діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), після звільнення з роботи або припинення такої діяльності пенсія перераховується з урахуванням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність/мінімальної заробітної плати, визначених законом на дату звільнення з роботи або припинення такої діяльності.

Статтю 42 доповнено частиною 3 згідно із Законом № 2291-IV від 23.12.2004 з метою законодавчо забезпечити право громадян на достатній життєвий рівень шляхом гарантування державою розміру пенсії не нижче прожиткового мінімуму.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 №966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, осіб, які втратили працездатність.

До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку.

Згідно з статтею 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2017 року - 1247 гривень, з 1 травня - 1312 гривень, з 1 грудня - 1373 гривні.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що у 2017 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено, що у 2019 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 гривень, з 1 липня - 1564 гривні, з 1 грудня - 1638 гривень.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено, що у 2020 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень.

Згідно з частиною 1 статті 27 Закону №1058-IV розмір пенсії за віком визначається за формулою: П = Зп - Кс, де: П - розмір пенсії, у гривнях; Зп - заробітна плата (дохід) застрахованої особи, визначена відповідно до статті 40 цього Закону, з якої обчислюється пенсія, у гривнях; Кс - коефіцієнт страхового стажу застрахованої особи, визначений відповідно до статті 25 цього Закону.

Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті 27 Закону №1058-IV розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому частинами першою та другою статті 42 цього Закону.

Частиною 2 статті 42 Закону №1058-IV встановлено, що для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, підставою для перерахунку пенсії є встановлення нового розміру прожиткового мінімуму, перерахунок проводиться з дня встановлення цього мінімуму, а тому відповідач при розрахунку пенсії позивачу повинен був враховувати його страховий стаж та заробітну плату і прийняти до уваги, що пенсія позивачеві повинна обраховуватись у розмірі, не нижчому рівня прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Європейський Суд з прав людини у справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року щодо соціальних виплат вказав, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року Європейського суду з прав людини у справі зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що, нараховуючи та виплачуючи позивачу пенсію за віком у розмірі нижче мінімального розміру пенсії за віком, відповідач порушив охоронюване законом право позивача на отримання мінімального розміру пенсії за віком як основну державну соціальну гарантію.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що належним способом порушених прав позивача є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок розміру призначеної позивачу пенсії за віком, починаючи з 01.09.2017, нарахувавши таку згідно з віком, стажем, рівнем заробітної плати, у розмірі не нижче мінімального розміру пенсії за віком з врахуванням вимог статей 27, 28, 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Оскільки позивач не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, в силу приписів статті 308 КАС України рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом при винесені оскаржуваного рішення викладено мотиви протиправності дій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, які полягають у нарахуванні з 01.09.2017 позивачу пенсії за віком у розмірі нижче мінімального розміру пенсії за віком, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року у справі №460/4609/20 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Р. В. Кухтей
І. М. Обрізко