Справа № 520/5730/19
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2020-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 р.Справа № 520/5730/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Сіренко О.І. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

представник відповідача Саєнко Л.І.

представник позивача Мясоєдов Р.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Тітов О.М., м. Харків, повний текст складено 20.08.20 року по справі № 520/5730/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області

про скасування вимоги, податкових повідомлень-рішень та рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд:

- скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області (форми "Р") № та (форми "ПС") № від 11.04.2019 року;

- скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 08.04.2019р., за яким громадянин ОСОБА_1 відповідно до ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування» повинен сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску суму в розмірі 94104,64 грн., в т.ч. недоїмку в розмірі 94.104,64 грн.;

- скасувати рішення № від 08.04.2019 р. про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України "Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким до громадянина України ОСОБА_1 на підставі п. 7 ч. 11 ст. 25 вказаного закону застосовано штрафну санкцію в розмірі 170,00 грн. за період 2015 року;

- скасувати рішення № від 08.04.2019р. про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким до громадянина України ОСОБА_1 на підставі п. 7 ч. 11 ст. 25 вказаного закону застосовано штрафну санкцію в розмірі 170,00 грн. за період 2016 року;

- скасувати рішення № від 08.04.2019 р. про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким до громадянина України ОСОБА_1 на підставі п. 7 ч. 11 ст. 25 вказаного закону застосовано штрафну санкцію в розмірі 170,00 грн. за період 2017 року;

- скасувати рішення № від 08.04.2019 р. про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до громадянина України ОСОБА_1 на підставі п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застосовано штрафну санкцію в розмірі 25183,28 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що незважаючи на те, що продаж нерухомого майна позивачем здійснено як фізичною особою, вказана діяльність по своїй суті є підприємницькою, оскільки має всі ознаки такої діяльності, зокрема носить систематичний характер та має на меті отримання прибутку і таку діяльність не можна кваліфікувати як таку, що мала на меті задоволення виключно власних (особистих) потреб громадянина - позивача. Відповідно, позивач зобов`язаний був зареєструватися як фізична особа-підприємець та вести облік результатів своєї господарської діяльності відповідно до вимог законодавства, оподатковувати дохід від такої господарської діяльності згідно норм статті 177 Податкового кодексу України та подавати відповідну звітність як фізична особа-підприємець.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник відповідача, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що заступником начальника відділу контрольно-перевірочної роботи податків і зборів фізичних осіб управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС у Харківській області Майгур О.І., на підставі наказу ГУ ДФС у Харківській області №1498 від 27.02.2019 року та направлення №531 від 04.03.2019 року, проведена документальна позапланова виїзна перевірка платника податків ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних податків і зборів із сум доходів від здійснення діяльності, пов`язаної з будівництвом та продажем об`єктів нерухомого майна за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року.

За результатами перевірки складено акт № 920/20-40-13-05-08/ НОМЕР_1 від 25.03.2019 (т.1, а.с. 24-36).

Перевіркою встановлено порушення ОСОБА_1

- ст. 58 та ч. 6 ст. 128 Господарського Кодексу України в частині здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи-підприємця та незабезпечення ведення обліку результатів своєї підприємницької діяльності;

- ст. 18 Закону України від 15 травня 2003 року №755-ІV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в частині неподання державному реєстратору документів для державної реєстрації фізичної особи-підприємця;

- пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49, п. 177.11 ст. 177 ПКУ в частині несвоєчасного подання декларації про майновий стан і доходи за 2015, 2016 та 2017 роки;

- п. 177.10 ст. 177 ПКУ в частині не ведення платником податків ОСОБА_1 . Книги обліку доходів і витрат за 2015 рік;

- порядку ведення обліку доходів і витрат затвердженого наказом Міндоходів від 16.09.2013 року №481, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 року за №1686/24218 в частині ведення обліку не за встановленою формою;

- п. 167.1 ст. 167, п. 177.1, п. 177.2 ст. 177 ПКУ в частині заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року в загальній сумі 376549,07 гри., в т.ч.: за 2015 рік - 168798,15 грн., за 2016 рік - 104296, 27 грн., за 2017 рік - 103454, 65 грн.;

- ч. 4 п. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-ІV із змінами та доповненнями в частині неподання звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015, 2016 та 2017 роки;

- п. 2 ч. 1 ст. 7, ст. 8, ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-ІV із змінами та доповненнями в частині заниження бази нарахування єдиного внеску, в наслідок чого донараховано єдиний внесок в загальній сумі 94104, 64 грн., в т.ч. за 2015 рік - 16257,64 грн., за 2016 рік - 31108,0 грн., за 2017 рік - 46739,0 грн.

Висновки про вищевказані порушення в акті перевірки ґрунтуються на тому, що на підставі Декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та повідомлень про початок виконання будівельних робіт, встановлено, що платник податків ОСОБА_1 :

- у періоді з 13.07.2015 по 27.10.2015 здійснив будівництво 3 житлових будинків загальною площею 259,10 кв.м. за адресами - АДРЕСА_1 ;

- у періоді з 03.08.2016 по 26.09.2016 здійснив будівництво 4 житлових будинків загальною площею 485,2 кв.м. за адресами - АДРЕСА_2 ;

- у періоді з 27.07.2017 по 16.11.2017 здійснив будівництво 2 житлових будинків загальною площею 247.80 кв.м. за адресами - АДРЕСА_3 .

На підставі зазначених документів в акті ДФС зроблено висновок, що виходячи з тривалості діяльності платника податків ОСОБА_1 , направленої на створення об`єктів архітектури (житлові будинки), їх кількості та площі, зазначене будівництво не може бути кваліфіковане як таке, що мало на меті задоволення власних (особистих) потреб громадянина, а також, що вищезазначені документи (декларації про готовність об`єкта до експлуатації та повідомлення про початок виконання будівельних робіт) стали підставою для будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості (житлові будинки), на які в подальшому платник податків зареєстрував право власності та продав, що свідчить про здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності з організації будівництва будівель та подальшої реалізації житлових об`єктів.

На підставі висновків акта перевірки № 920/20-40-13-05-08/ НОМЕР_1 від 25.03.2019 з урахуванням рішення Державної фіскальної служби про результати розгляду скарги на податкові повідомлення рішення відповідачем прийнято:

- податкові повідомлення рішення (форми "Р") № та (форми "ПС") № від 11.04.2019 року;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №0- від 08.04.2019 р., за яким громадянин ОСОБА_1 відповідно до ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування» повинен сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску суму в розмірі 94104,64 грн., в т.ч. недоїмку в розмірі 94104,64 грн.;

- рішення № від 08.04.2019р. про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким до громадянина України ОСОБА_1 на підставі п. 7 ч. 11 ст. 25 вказаного закону застосовано штрафну санкцію в розмірі 170,00 грн. за період 2015 року;

- рішення № від 08.04.2019 р. про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким до громадянина України ОСОБА_1 на підставі п. 7 ч. 11 ст. 25 вказаного закону застосовано штрафну санкцію в розмірі 170,00 грн. за період 2016 року;

- рішення № від 08.04.2019 р. про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким до громадянина України ОСОБА_1 на підставі п. 7 ч. 11 ст. 25 вказаного закону застосовано штрафну санкцію в розмірі 170,00 грн. за період 2017 року;

- рішення № від 08.04.2019 р. про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до громадянина України ОСОБА_1 на 1 підставі п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застосовано штрафну санкцію в розмірі 25.183,28 грн.

Незгода позивача із вказаними рішеннями зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідачем безпідставно нараховано податкові зобов`язання позивачу як фізичній особі-підприємцю, в тому числі з податку на доходи фізичних осіб, єдиному соціальному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та штрафних санкціях за відсутності у нього визначеного законом статусу суб`єкта підприємницької діяльності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Визначаючи позивачу податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, контролюючий орган виходив з того, що діяльність позивача, яка полягає у будівництві об`єктів житлового фонду з наступною їх реалізацією є підприємницькою, у зв`язку з чим доходи від такої діяльності повинні оподатковуватись за правилами, встановленими для фізичних осіб-підприємців, а не для фізичних осіб, які реалізують власну нерухомість.

Судом встановлено, що платник податків - фізична особа ОСОБА_1 набував у власність об`єкти нерухомого майна шляхом їх будівництва, замовником якого він безпосередньо виступав та здійснював продаж власного нерухомого майна.

Досліджуючи операції позивача як фізичної особи та доводи контролюючого органу відносно того, що така діяльність є підприємницькою та передбачає на меті отримання доходу саме підприємцем, а не фізичною особою, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів статті 42 Конституції України кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це право закріплено також у статті 50 Цивільного кодексу України. При цьому, визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації у порядку, встановлену законом.

Юридичний статус «фізична особа-підприємець» сам по собі жодним чином не обмежує будь-яких прав фізичної особи, які випливають з її цивільної право - та дієздатності.

Вимоги статті 50 Цивільного кодексу України передбачають право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.

Отже, громадянин, який бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, є таким після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур.

Згідно з частиною 1 статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 55 Господарського кодексу України громадяни України визнаються учасниками господарських відносин (тобто є суб`єктами господарювання) за умови їх державної реєстрації як підприємців.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що така реєстрація має відбуватися в добровільному, а не примусовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» державна реєстрація проводиться за заявницьким принципом. Тобто, реєстрація фізичної особи підприємцем проводиться лише за наявності відповідного наміру (волевиявлення), який реалізується шляхом подання відповідної заяви.

Судова колегія зазначає, що законодавством не передбачено надання фізичній особі статусу фізичної особи-підприємця в обхід встановленій процедурі, в тому числі й за рішенням будь-якого суб`єкта владних повноважень. Вчинення таких дій суб`єктом владних повноважень безумовно свідчить про порушення принципу належного урядування та безпідставне втручання до майнових прав фізичної особи.

Водночас, суд зазначає, що норми чинного законодавства, в тому числі й податкового, не містять норм, які б уповноважували контролюючі органи нараховувати податкові зобов`язання фізичній особі у разі виявлення факту провадження такою особою підприємницької діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно вказав на те, що у даному випадку нарахування контролюючим органом податкових зобов`язань в будь-якому випадку не може вважатись обґрунтованим та правомірним, оскільки існують вимоги щодо визначення бази оподаткування, яку фактично визначити не можливо, у зв`язку із відсутністю відомостей про склад та розмір витрат позивача, пов`язаних із здійсненою діяльністю. При цьому, визначення податкового зобов`язання виключно виходячи з розміру доходу є абсолютно необґрунтованим втручанням в майнові права позивача.

В свою чергу відповідач, обґрунтовуючи власну правову позицію, стверджує про систематичність (більше трьох разів) здійснення позивачем будівництва та продажу об`єктів нерухомості. При цьому, останній не наводить положень чинного законодавства, які б регулювали питання систематичності такого продажу та встановлювали відповідні обмеження. Податковий кодекс України визначення «систематичності» та відповідного регулювання не містить.

Водночас, як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент проведення операцій з продажу нерухомого майна, ОСОБА_1 не був зареєстрований як фізична особа-підприємець та не здійснював підприємницьку діяльність.

Колегія суддів вважає хибними доводи скаржника про те, що продаж нерухомого майна (неодноразово здійснений позивачем) може бути виключно підприємницькою діяльністю та що позивач був зобов`язаний провадити такі дії як підприємницьку діяльність, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, операція з продажу майна передбачає оплатність і продавець у будь-якому разі, відчужуючи належне йому майно, отримує (має намір отримати) за нього плату, тобто, певний дохід. Таким чином, вчинення правочину щодо продажу нерухомого майна безумовно матиме своїм наслідком отримання доходу, що є ознакою правочину купівлі-продажу.

Однак, таке отримання фізичною особою доходу не є свідченням здійснення нею саме підприємницької діяльності.

При цьому, чинне законодавство України не передбачає, що операція, в результаті якої особа отримує певну економічну винагороду (прибуток), є виключно підприємницькою, а тому, трактування будь-яких оплатних правочинів як таких, що вчинені в рамках підприємницької діяльності, є безпідставним.

Норми чинного законодавства не містять також будь-яких чітких та однозначних критеріїв, які би відносили до підприємницької діяльності ті чи інші правочини, в залежності від рівня плати за ними (тобто, від отриманого однією зі сторін правочину доходу). При цьому, закон не забороняє фізичній особі (поза підприємницькою діяльністю) отримувати дохід понад якусь певну межу й не змушує фізичну особу за таких умов провадити підприємницьку діяльність.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що продаж нерухомого майна є підприємницькою діяльністю з огляду на отримання в результаті цього доходу є помилковим, адже дохід отримується продавцем за будь-яким договором купівлі-продажу й саме по собі отримання доходу за наслідком певних операцій не свідчить про їх господарський (підприємницький) характер.

Більш того, розділ IV Податкового кодексу України, який регламентує справляння податку на доходи фізичних осіб, засвідчує можливість отримання доходу фізичною особою поза межами підприємницької діяльності (у тому числі й від операцій з продажу нерухомості), оскільки прямо передбачає оподаткування таких доходів саме як доходів фізичної особи.

Враховуючи те, що позивач не був зареєстрованим як фізична особа-підприємець (суб`єкт господарювання) у період охоплений перевіркою, колегія суддів вважає, що оподаткування його доходів має здійснюватися із застосуванням встановлених Податковим кодексом України правил загальної системи оподаткування для платників податків - фізичних осіб, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

В частині вимог щодо оскарження податкового повідомлення - рішення № , від 11.04.2019 про визначення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на підставі пункту 177.1, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, стаття 177 Податкового кодексу України визначає оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Тобто положення даної статті в цілому стосуються оподаткування доходів фізичної особи-підприємця, а саме особи, яка була у встановленому порядку зареєстрованою як підприємець.

При цьому, відповідно до пункту 177.6 статті 177 Податкового кодексу України у разі якщо фізична особа - підприємець отримує інші доходи, ніж від провадження підприємницької діяльності, у межах обраних ним видів такої діяльності, такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими цим Кодексом для платників податку - фізичних осіб.

Положення цієї статті дають розуміння, що до доходів фізичної особи-громадянина належать навіть ті доходи, які були отримані такою фізичною особою під час здійснення нею підприємницької діяльності не за обраними нею видами такої діяльності. Зважаючи на те, що позивач взагалі не був зареєстрований як підприємець і, відповідно, не обирав жодних видів такої діяльності (як вказує відповідач - КВЕД 41.10 Організація будівництва будівель та КВЕД 68.10 Операції з нерухомим майном), то доходи ОСОБА_1 від продажу нерухомого майна є його власними доходами як фізичної особи та оподатковуються за загальними правилами, встановленими Податковим кодексом України для платників податку - фізичних осіб.

Вимоги статті 292 Податкового кодексу України встановлюють порядок визначення доходів та їх склад для платників єдиного податку першої - третьої груп. Так підпунктом 292.1 статті 292 Податкового кодексу України визначено, що до доходу платника єдиного податку фізичної особи-підприємця не включаються доходи, отримані такою фізичною особою, від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі.

Суд першої інстанції правомірно погодився з доводами позивача, що норми Податкового кодексу України прямо передбачають можливість фізичної особи здійснювати продаж більш як одного об`єкта нерухомого майна (будинки, квартири тощо) та передбачають відповідні ставки для цього.

Так, відповідно до пункту 172.2 статті 172 Податкового кодексу України дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті (зокрема - житлового будинку, квартири), або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, тобто 5 %.

Суд зауважує, що положення пункту 172.2 статті 172 Податкового кодексу України не обмежують кількість продажів фізичною особою об`єктів нерухомості (зокрема житлових будинків чи квартир) для цілей їх оподаткування податком з доходів фізичних осіб.

У відповідності до пункту 172.3 статті 172 Податкового кодексу України дохід від продажу об`єкта нерухомості визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об`єкта, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до закону, та зареєстрованої в єдиній базі даних звітів про оцінку.

Згідно з підпунктом 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Отже, відповідальність за порушення норм Податкового кодексу України в разі здійснення особою функцій податкового агента покладається саме на цю особу.

Нормами пункту 18.1 статті 18 Податкового кодексу України встановлено, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Відповідно до пункту 172.4 статті 172 Податкового кодексу України під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна (зареєстрованої відповідно до пункту 172.3 цієї статті (вказане положення застосовується з 2018р.)) та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку.

Положеннями статті 171 Податкового кодексу України визначено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є, зокрема, податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Відповідно до підпункту «а» пункту 172.5 статті 172 Податкового кодексу України сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи особою, яка продає або обмінює з іншою фізичною особою нерухомість, - до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, міни.

Таким чином, законодавство, що діяло у момент продажу нерухомого майна, покладало обов`язок щодо сплати податку на сторону договору, а на податкового агента (нотаріуса) - обов`язок визначення відповідної суми, тобто нарахування податку, а також контроль за здійсненням сплати податку шляхом перевірки відповідного платіжного документа та вчинення дії щодо подання відповідної інформації податковому органу.

Як свідчать матеріали справи, у даних правовідносинах податковим агентом позивача є приватні нотаріуси, які посвідчували договори купівлі-продажу об`єктів житлової нерухомості. При цьому, до кожного договору купівлі-продажу, вчиненого позивачем, долучено відповідні розрахункові документи (квитанції), які підтверджують сплату ОСОБА_1 податку на доходи фізичних осіб за ставкою 5% від визначеної вартості об`єктів нерухомого майна згідно з пункту 167.2 статті 167 Податкового кодексу України.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що саме в такому порядку здійснювалося визначення та сплата податкових зобов`язань за наслідками оподаткування операцій по продажу позивачем в 2015-2017 роках об`єктів нерухомого майна.

Як зазначалось судом вище, ОСОБА_1 є фізичною особою та не був зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця; усі договори купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна укладалися саме як фізичною особою.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок податкового органу про порушення позивачем пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 376549,07 грн., у тому числі за 2015 року - 168798,15 грн., за 2016 року - 104296,27 грн., за 2017 рік - 103454,65 грн. .

Відповідно, застосування відповідачем до спірних правовідносин пункту 177.1, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України є неправомірним, адже положення та обов`язки, що передбачені цими нормами права стосуються оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності.

З наведеного вище вбачається, що позивач, здійснюючи продаж належних йому на праві власності об`єктів нерухомості та сплачуючи податок на доходи фізичних осіб за ставкою 5%, діяв у законодавчо передбачений спосіб.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 11.04.2019 № є протиправним та підлягає скасуванню.

З урахуванням того, що судом на підставі фактичних обставин справи встановлено, що позивач діяв як фізична особа, а не фізична особа-підприємець при здійсненні продажу належних йому на праві власності об`єктів нерухомості, податкове повідомлення-рішення від 11.04.2020 № має похідний характер та, як наслідок, підлягає скасуванню.

При цьому, суд враховує, що за змістом підпункту «а» пункту 176.1 статті 176 Податкового кодексу України платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Тобто, обов`язок вести облік доходів і витрат виникає лише у разі, якщо є обов`язок у платника податків подавати податкову декларацію.

Разом із тим, порядок подання річної декларації про майновий стан і доходи (податкової декларації) визначений статтею 179 Податкового кодексу України.

Згідно з пункту 179.1 статті 179 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу. У той же час положеннями пункту 179.2 статті 179 Податкового кодексу України передбачено, що відповідно до цього розділу обов`язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи від операцій продажу (обміну) майна, дарування, при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок відповідно до цього розділу.

Наявними матеріалами справи підтверджується та в ході перевірки встановлено, що позивач у відповідності до вимог пункту 172.2 статті 172 Податкового кодексу України здійснено сплату податку на доходи з фізичних осіб в розмірі 5%, а також вказано, що така інформація підтверджена приватними нотаріусами у поданих звітах форми 1-ДФ, в яких відображено сплачені суми податку на доходи фізичних осіб.

Виходячи із викладеного, у ОСОБА_1 був відсутній обов`язок подавати податкову декларацію, як наслідок - вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу. Крім того, обов`язок вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару згідно пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України належить фізичним особам-підприємцям, яким позивач у перевіряємий період не являвся.

В частині позовних вимог щодо оскарження рішення №, №, №, № від 08.04.2019 р, вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 08.04.2019р., судова колегія зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464).

Згідно з пункту 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Отже, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця і підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, визначеного пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону №2464, яка дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої Законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Відповідач вважає, що позивач, не нарахував та не сплатив єдиний внесок всього на загальну суму 94104,64 грн., в т.ч. за 2015 рік 16257,64 грн, 2016 рік 31108,00 грн., за 2017 рік 46739,00 грн. Даний висновок контролюючого органу ґрунтується на тому, що позивачем занижено оподатковуваний дохід за період 2015-2017 р.р. у сумі 2781,859,40 грн., у тому числі за 2015 р. - 997441,00 грн, 2016 р. - 969736,20 грн, 2017 р. - 814682,20 грн.

Враховуючи спростування правомірності збільшення відповідачем суми оподатковуваного доходу позивача за вказаний період, беручи до уваги відсутність у позивача статусу фізичної особи-підприємця, і, як наслідок, статусу платника єдиного внеску, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що неправомірним є також донарахування позивачу суми єдиного внеску на вказану суму доходу, що тягне за собою також визнання протиправними та скасування рішення № від 08.04.2019 р, про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 08.04.2019р.

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року №435, звіт до органів доходів і зборів подається страхувальником або відповідальною особою страхувальника за основним місцем взяття на облік як платника єдиного внеску в органах доходів і зборів.

У пункті 2 розділу І Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року №435, надано визначення поняття страхувальник та відповідальна особа страхувальника, а саме:

"відповідальна особа страхувальника - працівник, на якого покладено обов`язки щодо здійснення комплексу робіт, пов`язаних із формуванням та поданням Звіту, або особа, уповноважена страхувальником щодо подання Звіту до органів доходів і зборів".

"страхувальники - платники єдиного внеску, зазначені в пункті 1 частини першої статті 4 Закону, на яких покладено обов`язки нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, а також платники єдиного внеску, зазначені в пунктах 4, 5, 5-1 частини першої статті 4 Закону".

Відповідно до статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», не відносяться до платників єдиного внеску фізичні особи - громадяни.

Таким чином, судова колегія зазначає, що у позивача не виникає жодного обов`язку з подання звітності до фіскальних органів, відповідно до вимог Закону №2464 та Порядку затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року №435.

Відтак, як наслідок, рішення №, №, № від 08.04.2019 року про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким застосовано штрафні санкції у розмірі 170 грн. за період 2017року, 170 грн. за період 2016 року та 170 грн. за період 2015 року відповідно, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачем безпідставно нараховано податкові зобов`язання позивачу як фізичній особі-підприємцю, в тому числі з податку на доходи фізичних осіб, єдиному соціальному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та штрафних санкціях за відсутності у нього визначеного законом статусу суб`єкта підприємницької діяльності.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не виконано, покладений на нього обов`язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другої статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, є наявними правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відповідача.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 року по справі 520/5730/19 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 року по справі № 520/5730/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді О.І. Сіренко З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 10.11.2020 року