Справа № 826/14379/17
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України (далі Відповідач, Головний ВМКЦ ДПС України) про:

- визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 (Головного ВМКЦ ДПС України) щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрат доходу у зв`язку із утриманням суми податку на доходи фізичних осіб з грошової компенсації замість належного речового майна;

- стягнення з військової частини НОМЕР_1 (Головного ВМКЦ ДПС України) на користь ОСОБА_1 компенсації втрат доходу у зв`язку із утриманням суми податку на доходи фізичних осіб з грошової компенсації замість належного речового майна в розмірі 7 050,34 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.01.2018 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на час виключення Позивача із списків особового складу останньому мало бути виплачено компенсацію суму податку з доходів фізичних осіб, яке Відповідачем утримано при нарахуванні грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, то заявлені позовні вимоги є обґрунтованими.

На вказане судове рішення Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його. Свою позицію обґрунтовував тим, що рапорт про виплату грошової компенсації було подано ОСОБА_1 10.05.2017 року, тобто у період, коли остання вже не перебувала на військовій службі, а відтак підстави для виплати компенсації суми податку з доходів фізичних осіб були відсутні.

Ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 02.07.2018 року поновлено строк на апеляційне оскарження судового рішення, відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Свою позицію обґрунтовувала тим, що, по-перше, судом апеляційної інстанції було безпідставно поновлено Відповідачу строк на апеляційне оскарження судового рішення, по-друге, днем закінчення військової служби є день виключення військовослужбовця із списків особового складу, а відтак на момент подання рапорту Позивач перебував на військовій службі, по-третє, несвоєчасна виплата грошової компенсації сталася з вини Відповідача, а відтак наявність або відсутність на цей момент в особи статусу військовослужбовця не впливає на існування у неї права на компенсацією втрат доходів, по-четверте, кошти були виплачені на рахунок Позивача, відомості про який були наявні у Відповідача, по-п`яте, не реєстрація рапорту своєчасно була зумовлено вихідними днями.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2018 року частково задоволено апеляційну скаргу Головного ВМКЦ ДПС України - рішення суду першої інстанції скасовано та провадження у справі закрито.

Постановою Верховного Суду від 20.08.2020 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 - скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2018 року та направлено справу №826/14379/17 до Шостого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.09.2020 року справу прийнято до провадження, продовжено строк її розгляду та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11.11.2020 року.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , підполковника медичної служби, старшого лікаря-експерта (лікар-терапевт) Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України, наказом голови Державної прикордонної служби України від 03.05.2017 року № 436-ос було звільнено із вказаної посади з військової служби за пунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості їх використання на службі) на підставі ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 10).

Наказом голови Державної прикордонної служби України від 05.05.2017 року №447-ос Позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 10.05.2017 року (а.с. 11).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що довідку №1 про вартість речового майна, що належить до видачі підполковнику ОСОБА_1 , видано відділенням речового забезпечення відділу матеріально-технічного забезпечення Головного ВМКЦ ДПС України 05.05.2017 року (а.с. 46-47), в якій зазначено, що така вартість складає 39 168,56 грн.

10.05.2017 року ОСОБА_1 подано начальнику Центрального клінічного госпіталю ДПС України датований 05.05.2017 року рапорт про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно у період проходження військової служби (а.с. 48).

Судом першої інстанції також встановлено, що Позивачем направлено Відповідачу інформаційний запит щодо письмового повідомлення про розмір його грошової компенсації, нарахованого на день звільнення за речове майно, суму податку на доходи фізичних осіб, утриманого військовою частиною НОМЕР_1 з грошової компенсації, та надання інформації про те, чи було військовою частиною НОМЕР_1 виплачено Позивачу компенсацію втрат доходу у зв`язку із утриманням суми податку на доходи фізичних осіб з грошової компенсації замість належного йому речового майна.

Листом від 26.10.2017 року № 11.1708 (а.с. 12-13) Головним ВМКЦ ДПС України повідомлено ОСОБА_1 про те, що Відповідачем було здійснено нарахування грошової компенсації замість належного їй речового майна на день звільнення з військової служби в сумі 39 168,56 грн. Зазначено, що відповідно до вимог Податкового кодексу України проведено наступні утримання: податок з доходів фізичних осіб 18% в сумі 7 050,34 грн.; військовий збір 1,5% в сумі 587,53 грн.

Крім того, зауважено, що оскільки на день виплати вказаної компенсації Позивача було звільнено з військової служби, а зміни до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2017 року № 375) набрали чинності 06.06.2017 року, то виплата компенсації втрат доходу у зв`язку із утриманням суми податку на доходи осіб з грошової компенсації замість належного речового майна не здійснювалася, оскільки Позивача було звільнено із служби до набрання чинності змін.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 168 Податкового кодексу України, ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», а також ряду підзаконних актів та правових позицій Вищого адміністративного суду України, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, адже несвоєчасна виплата належних Позивачу коштів не може позбавляти права останнього на відповідну компенсацію.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Згідно ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Положеннями статті 9-1 указаного Закону передбачено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються, зокрема, Міністерством оборони України, а порядок грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. п. 2, 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 (далі - Порядок №178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

За правилами п. 4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Згідно п. 7 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Відповідно до п. 292 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 року №1115, наказ про звільнення військовослужбовця з військової служби видається відповідною посадовою особою. Перебування військовослужбовця у відпустці чи його тимчасова непрацездатність не є підставою для затримки видання такого наказу.

Після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.

Пунктом 293 указаного Положення №1115 передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.

Судовою колегією враховується, що приписи п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України визначають, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Згідно пп. «г» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов`язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з цим розділом.

У свою чергу, пунктом 168.5. статті 168 Податкового кодексу України передбачено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на дату виключення ОСОБА_1 із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 (10.05.2017 року) Відповідачем не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно. У подальшому згідно даних карткового рахунку Позивача останній 22.05.2017 року було виплачено нараховану грошову компенсацію за речове майно у розмірі 39 168,56 грн., з якої утримано податок з доходів фізичних осіб в розмірі 7 050,34 грн. та військовий збір в розмірі 587,53 грн.

Викладене, у свою чергу, свідчить, що Позивач, будучи під час проходження військової служби обтяжений власними витратами на придбання речового майна, мав правомірні очікування (законні сподівання) на отримання його грошової компенсації, оскільки і приписами Закону, і положеннями Порядку №178 гарантоване як право на отримання вказаного речового майна, так і право на одержання його грошової компенсації у протилежному випадку.

Водночас, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку №178 словосполучення «у разі звільнення з військової служби», а не, наприклад, «при звільненні з військової служби», дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Відтак, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно.

Указана правова позиція відображена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі №803/756/17.

Крім того, у постановах від 30.04.2020 року у справі № 813/4138/17, від 22.04.2020 року у справі № 820/611/17 та від 19.02.2020 року у справі № 802/1677/16-а Верховним Судом підкреслено, що, утримавши з належних позивачу до виплати сум грошової компенсації за неотримане речове майно податок з доходів фізичних осіб, відповідач фактично позбавив його частини цієї грошової компенсації, що не узгоджується з підходом законодавця до оподаткування доходів військовослужбовців (п. 168.5. ст.168 Податкового кодексу України).

Крім того, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що необхідність, на переконання Відповідача, оподаткування вказаної грошової компенсації як інших доходів, що включаються до складу загального місячного оподатковуваного доходу платника податку згідно пп. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, є помилковими, оскільки грошова компенсація за неотримане речове майно, що підлягало видачі під час проходження військової служби, не є грошовим забезпеченням військовослужбовця (чи його складовою) і, за своєю правовою природою, не може вважатися оподатковуваним місячним/річним доходом такої особи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №802/1677/16-а.

У контексті викладеного колегія суддів вважає безпідставним посилання Апелянта на те, що така компенсація здійснювалась Позивачу не як військовослужбовцю, а як особі, яка звільнена з військової служби, у зв`язку з чим на нього не поширюються пільги визначені податковим законодавством. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30.04.2020 року у справі № 813/4138/17.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що з військової частини НОМЕР_1 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 компенсація недоотриманої суми грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 7 505,34 грн., що відповідає розміру утриманого податку на доходи фізичних осіб.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного військово-медичного клінічного центру Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст постанови складено « 11» листопада 2020 року.