Справа № 826/18156/14
Суддя: Бабенко Костянтин Анатолійович
Дата ухвалення: 2020-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Бабенка К.А., суддів: Сорочка Є.О., Степанюка А.Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Національної академії прокуратури України на Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2020 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної академії прокуратури України, Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування Наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Відповідачем - Національною академією прокуратури України, подано апеляційну скаргу, в якій вона просить судове рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити повністю.

Сторонам направлено судові повістки-повідомлення про дату, час та місце розгляду справи разом з копіями Ухвал про відкриття апеляційного провадження, які ними отримано 29, 30 жовтня та 02 листопада 2020 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи зворотними Повідомленнями про вручення рекомендованого поштового відправлення.

06 листопада 2020 року від Відповідача - Міністерства юстиції України, надійшло Клопотання про розгляд справи без участі його представника.

09 листопада 2020 року від Відповідача - Національної академії прокуратури України, надійшла Заява про відкладення розгляду справи, в якій він просить, у зв`язку із перебуванням представника в іншому судовому засіданні, відкласти розгляд справи на іншу дату.

Проте, згідно з частиною другою ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

А відповідно до п. 2 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що наявних в матеріалах справи письмових доказів для прийняття судового рішення достатньо, а участь учасників справи в судовому засіданні не є обов`язковою, колегія суддів розглядає справу за відсутності та без повідомлення учасників справи та/або їх представників.

Згідно з п. 2 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а Рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Позивач, зокрема з 16.11.2010 до 01.09.2011 працював Начальником Головного управління нагляду за додержанням законів при провадженні оперативно-розшукової діяльності, дізнання та досудового слідства Генеральної прокуратури України; з 01.09.2011 до 28.05.2012 прокурором міста Севастополя; з 28.05.2012 до 21.08.2012 - Начальником Головного управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави, протидії корупції та злочинності у сфері транспорту та оборонно-промислового комплексу Генеральної прокуратури України; з 21.08.2012 до 23.10.2013 - заступником Генерального прокурора України; з 23.10.2013 по 25.02.2014 - першим заступником Генерального прокурора України., що підтверджується Довідкою про результати вивчення особової справи Позивача щодо застосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади» від 24.10.2014.

Наказом Генеральної прокуратури України від 25.02.2014 №134ц Позивача звільнено з посади першого заступника Генерального прокурора України в порядку переведення до Національної академії прокуратури України.

Наказом Національної академії прокуратури України від 26.02.2014 №144-к Позивача призначено головним науковим співробітником відділу досліджень проблем протидії злочинності Науково-дослідного інституту Національної академії прокуратури України в порядку переведення з Генеральної прокуратури України.

Наказом Національної академії прокуратури України від 31.03.2014 №277-к Позивача призначено головним науковим співробітником відділу досліджень проблем злочинності в економічній сфері Науково-дослідного інституту Національної академії прокуратури України.

Наказом Національної академії прокуратури України від 24.10.2014 №1000-к, на підставі Довідки про результати вивчення особової справи ОСОБА_1 , Позивача звільнено з посади головного наукового співробітника відділу досліджень проблем злочинності в економічній сфері Науково-дослідного інституту Національної академії прокуратури України у зв`язку з припиненням трудового договору з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» відповідно до пункту 72 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до п. 72 частини першої ст. 36 Кодексу законів про працю України, підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України «Про очищення влади».

Згідно з частиною другою ст. 36 Кодексу законів про працю України, зокрема у випадку, передбаченому пунктом п. 72, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади».

Відповідно до частини першої ст. 1 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 року №1682-VІІ (надалі - Закон №1682-VІІ), очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною третьою ст. 1 Закону №1682-VІІ, протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до п. 8 частини першої ст. 3 Закону №1682-VІІ, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Згідно з пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VІІ, впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 16 жовтня 2014 року), керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Відповідно до частин першої, другої ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

А як зазначено в Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Полях та інші проти України» (Заяви №58812/15, 53217/16, 59099/16, 23231/18 та 47749/18) від 17 жовтня 2019 року, люстраційні заходи зачіпали право заявників на їхнє приватне життя, оскільки вони вплинули на їхню репутацію та/або професійні можливості. Розглядаючи питання застосовності статті 8 Конвенції, Суд вказує, що у цій справі не може бути використаний підхід, заснований на підставах, оскільки Закон було застосовано до заявників через зайняття ними посад на державній службі за часів президентства В. Януковича, що не має жодного стосунку до їхнього приватного життя. Розглядаючи поняття «приватне життя» у світлі підходу, заснованого на наслідках, Суд вказав, що Закон вплинув на заявників таким чином: 1) вони були звільнені з державної служби; 2) їм було заборонено обіймати посади державної служби впродовж десяти років; 3) імена заявників були внесені до публічного, доступного онлайн реєстру люстрованих осіб (Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади") (пункт 208 Рішення). Поєднання таких заходів мало серйозний вплив на здатність Заявників створювати та підтримувати відносини з іншими особами, а також на їхню професійну репутацію. Вони не були просто відсторонені від роботи, переведені на нижчі посади або ж на посади з меншою відповідальністю, а їх було звільнено та взагалі виключено з державної служби, вони втратили свої винагороди. Заявників було позбавлено будь якої можливості працевлаштування на посадах державної служби у тій сфері, де вони працювали державними службовцями багато років (пункт 209 Рішення). Законом не вимагав жодних проявів індивідуальної вини, водночас він проголошував необхідність "очищення" державної служби від осіб, пов`язаних з «узурпацією влади», підривом національної безпеки і оборони та порушеннями прав людини. У цій справі заявники обіймали посади у державних установах, діяльність яких ґрунтується на конституційних засадах, хоча вони працювали за часів президентства В.Януковича, який широко піддавався критиці за авторитарні тенденції, і вважалося, що заявники брали участь у широкомасштабній системній корупції. Більше того, їх звільнення було засноване на колективній відповідальності осіб, які працювали в державних установах за часів президента В.Януковича незалежно від конкретних функцій, які вони виконували, та їх зв`язку з антидемократичними тенденціями та подіями, що відбулися в той період. Цілі, передбачені Законом, могли б бути досягнуті менш суворими заходами, такими як індивідуальна оцінка, відсторонення осіб від посад або переведення, де можливо, на нижчі посади. Характер застосованих до заявників заходів у поєднанні з надміру напруженим характером викладу цілей в розділі 1 Закону підвищує імовірність того, що ці заходи могли бути мотивованими частково помстою тим, хто мав стосунок до попередньої влади. Застосування заходів, передбачених Законом, не було жодним чином індивідуалізованим. Фактично, ніколи не стверджувалось, що заявники мали відношення до вчинення дій, що підривають демократичний устрій, верховенство права, національну безпеку, захист або права людини. Вони були звільнені лише на підставі зайняття високих відповідальних посад на державній службі під час президентства В.Януковича. Підсумовуючи, ЄСПЛ вказав, що втручання в права кожного із заявників не були необхідними у демократичному суспільстві.

Згідно з пунктом 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи №1096 (1996) люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку.

У пунктах 62, 63 Проміжного висновку щодо Закону України «Про очищення влади» (Закон «Про люстрацію») від 16 грудня 2014 року №788/2014 (СDL-АD (2014)044) Венеціанська комісія зазначила, що відповідно до Керівних принципів, люстрація має бути спрямована тільки проти осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді нанесли шкоду іншим, і вони знали або повинні були знати про це. Крім того, особи, які були молодшими за 18 років під час відповідних дій, добровільно відмовилися від членства, зайнятості або представництва у відповідній організації до переходу до демократичного режиму, або які діяли з примусу, повинні бути звільнені від люстрації.

Нарешті, як зазначено в статті 1.2 Закону «Про люстрацію», «люстрація має бути заснована на принципі індивідуальної (не колективної) відповідальності».

Отже, люстрація є видом юридичної відповідальності, а при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Згідно з частиною п`ятою ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

А Як зазначено в Постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі №817/3431/14 за позовом ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацію влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Оскільки звільнення Позивача у даній справі здійснено лише на підставі того, що він працював на певній посаді у відповідний період, встановлення конкретних функцій, які він виконував, та їх зв`язку з антидемократичними тенденціями та подіями, що відбулися в той період, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржений Позивачем Наказ Генеральної прокуратури України є протиправним і підлягає скасуванню, а Позивач - поновленню на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо адміністративного позову в частині зобов`язання Міністерства юстиції України вилучити з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», відомості про Позивача, як про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену Законом України «Про очищення влади», колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до частини першої ст. 7 Закону №1682-VІІ, відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» (надалі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України; положення про Реєстр, порядок його формування та ведення затверджуються Міністерством юстиції України.

Згідно з п.п. 4, 8, 9 розділу І Положення про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 16 жовтня 2014 року №1704/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 жовтня 2014 року за №1280/26057 (надалі - Положення), Держатель Реєстру - Міністерство юстиції України (надалі - Держатель); Реєстраторами Реєстру (надалі - Реєстратор) є: Держатель через Департамент кадрової роботи та державної служби, який вносить або вилучає відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади»; головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі; Держатель вносить або вилучає в установленому порядку відомості про осіб, щодо яких застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», Реєстратори надають інформацію з Реєстру у випадках, визначених частиною другою статті 7 Закону України «Про очищення влади», забезпечують оприлюднення інформації на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України, виконують інші функції, передбачені цим Положенням.

Відповідно до п. 5 розділу II Положення, підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є надходження до Держателя від органу, який проводив передбачену Законом України «Про очищення влади» перевірку, зокрема відповідного судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні адміністративного позову в цій частині, оскільки зазначену позовну вимогу заявлено передчасно.

Згідно зі ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, за таких підстав, апеляційна скарга залишається без задоволення, а Постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національної академії прокуратури України залишити без задоволення, а Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Постанову складено в повному обсязі 09.11.2020 року.

Головуючий суддя Бабенко К.А.

Судді: Сорочко Є.О.

Степанюк А.Г.