Справа № 560/2919/20
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/2919/20

Головуючий у І інстанції: Салюк П.І.

Суддя-доповідач: Драчук Т. О.

11 листопада 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Ватаманюка Р.В. Полотнянка Ю.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

05.06.2020 позивач Національна академія внутрішніх справ звернулась до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Національної академії внутрішніх справ вартість витрат пов`язаних з утриманням у навчальному закладі у сумі 58855 грн. 21 коп.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.09.2020 позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов залишити без розгляду. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до суду з адміністративним позовом.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду - скасувати, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 09 серпня 2012 року між Львівським державним університетом внутрішніх справ, комплектуючим органом - УМВС України в Хмельницькій області та позивачем укладено Договір № 54 про підготовку фахівця (далі - Договір).

Відповідно до Договору відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов`язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу в органах внутрішніх справ, а у разі відмови - відшкодувати витрати пов`язані з утриманням у навчальному закладі.

28 липня 2014 року між ЛДУВС, НАВС та відповідачем укладено Додатковий договір № 4 до Договору. Відповідно до Додаткового договору, всі права та обов`язки ЛДУВС перейшли до НАВС.

За п. 2.1.3. Договору, виконавець зобов`язаний забезпечити Особу харчуванням, речовим майном та грошовим утриманням за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами України. У період навчання, з 01 вересня 2012 року по 26 червня 2015 року, відповідач перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг.

Наказом НАВС від 26 червня 2015 року №914 відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста та видано диплом спеціаліста. Після здобуття вищої освіти відповідача направлено для подальшого проходження служби до УМВС України в Хмельницькій області.

Наказом УМВС України в Хмельницькій області від 11 серпня 2015 року № 207 о/с ОСОБА_1 звільнено з ОВС за власним бажанням згідно з п. 64 "ж" "Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ" затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114.

Своє звільнення та його підстави відповідач не оскаржував.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 в добровільному порядку не відшкодував кошти за його утримання в Академії за період з 01 вересня 2012 року по 26 червня 2015 року в сумі 58855 грн. 21 коп., позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що строк на звернення до адміністративного суду починається з дня отримання ухвали Верховного Суду від 13 лютого 2020 у справі № 686/659/17, а тому даний позов подано з дотримання вимог встановлених КАС України.

Щодо суті спору суд першої інстанції зазначив, що у період навчання відповідач перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг з 01 вересня 2012 року по 26 червня 2015 року. Вартість витрат пов`язаних з утриманням його у навчальному закладі становить 58855 грн. 21 коп., що підтверджується довідками про відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця у Національній академії внутрішніх справ, які містяться в матеріалах справи.

Із сумою витрат пов`язаних з утриманням у навчальному закладі відповідача ознайомлено та поінформовано про необхідність відшкодування зазначеної суми.

Станом на час розгляду справи, відповідач не надав доказів про відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у навчальному закладі.

Нормативно-правовими актами передбачено відшкодування витрат пов`язаних у навчальному закладі особами, які навчались за рахунок коштів державного бюджету у ВНЗ МВС і не відпрацювали трьох років за місцем розподілу саме в органах внутрішніх справ.

На підставі вказаного, позивачем доведена правомірність та обґрунтованість вимог про стягнення з відповідача сум витрат, пов`язаних з його утриманням у навчальному закладі, натомість відповідачем не було надано суду жодного доказу щодо спростування позиції позивача, викладеної в заявленому адміністративному позові та доказів добровільної сплати зазначеної суми боргу на момент розгляду справи, тому адміністративний позов Національної академії внутрішніх справ слід задовольнити.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині строків звернення до суду, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з абз1. ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, чинне законодавство встановленими строками обмежує звернення особи до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків має на меті досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України №17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може, встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судових захист і доступ до правосуддя.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачено ст.123 КАС України.

Як передбачено ч.3 ст.123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що загальний строк для звернення до суду з позовом у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби становить один місяць та починає обчислюватись з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 24 грудня 2019 року у справі №824/284/19-а, у постанові від 16.07.2020 у справі №240/2810/19.

Як вбачається з матеріалів справи з відповідним позовом позивач звернувся 05.06.2020, тобто з пропуском місячного строку на звернення до суду.

Згідно з відповіддю на відзив (а.с.100) позивач вказує, що підставою для поважності пропуску звернення до суду стало те, що Великою Палатою Верховного Суду змінено судову практику щодо юрисдикції розгляду такої категорії справ, що було відображено в постанові від 12 грудня 2018 року в справі №804/285/16. Зауважено, що на момент відрахування позивача спори цієї категорії справ вирішувались в порядку цивільного судочинства, із встановленим строком позовної давності в три роки.

Крім того, Верховний Суд в справі №686/659/17 лише ухвалою від 13.02.2020 зазначив про відповідність розгляду справи в порядку адміністративного судочинства.

Надаючи правову оцінку обставинам пропуску строку звернення до суду, суд апеляційної інстанції зазначає, що поважними причинами для поновлення строку на подання адміністративного позову визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Наведені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду мають суб`єктивний характер та не позбавляли останнього можливості звернутись до суду з цим позовом у встановлені КАС України строки.

Колегія суддів також не погоджується з доводами позивача, що на момент відрахування відповідача з навчального закладу спори даної категорії вирішувались в порядку цивільного судочинства із встановленим терміном позовної давності три роки, також з огляду на те, що у вищезазначених постановах Верховний Суд неодноразово наголошував, що до правовідносин, які стосуються проходження публічної служби слід застосовувати місячний строк звернення до суду, встановлений ч.5 ст.122 КАС України.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Однак, у справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та переслідувати легітимну мету, враховуючи розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Позивач у даній справі мав усі правові підстави для вчасного звернення до суду з відповідним позовом у розумні строки, будь-яких перешкод для реалізації такого права матеріали справи не містять, як і підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Колегія суддів вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Також, суд зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, а інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Крім того, у рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 Конституційний Суд України роз`яснив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даним позовом і ним не надано суду належних обґрунтувань та доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом та про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у відповідності до вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відтак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість розгляду даної справи по суті, та вважає за необхідне залишити позовну заяву без розгляду.

Щодо доводів апелянта в частині ухвали Верховного Суду від 13.02.2020 справа №686/659/17, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою Верховного Суду від 13.02.2020 справа №686/659/17 лише відмовлено у відкритті касаційного провадження.

В межах справи №686/659/17, ще ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 24.09.2019 було закрито провадження у справі та зазначено, що даний спір має вирішуватись в порядку адміністративного судочинства.

В свою чергу постановою Хмельницького апеляційного суду від 14.01.2020 в справі №686/659/17 залишено без змін ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2019 року про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч.1, 2 ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Тобто, 14.01.2020 ухвала Хмельницького міськрайонного суду від 24.09.2019 набрала законної сили. Отже, навіть якщо позивач не знав до цього моменту про практику застосування юрисдикції в даних спорах, то з 14.01.2020 судове рішення в справі №686/659/17 набрало законної сили.

В свою чергу, навіть з 14.01.2020 позивачем було пропущено строк звернення до суду з відповідним адміністративним позовом, оскільки з позовом він звернувся лише 05.06.2020.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі №723/18/17 (провадження № 14-563цс18) зробила висновок, що спори, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат, відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Аналізуючи наведені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції не дав в повній мірі належної оцінки факту пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, що призвело до постановлення помилкового судового рішення в частині.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в даних правовідносинах позивачем було пропущено навіть строк передбачений абз.2 ч.2 ст.122 КАС України, а саме тримісячний строк для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю і залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Частиною 1 статті 319 КАС України передбачено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених статтею 240 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 9 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами 3 та 4 статті 123 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовну заяву слід залишити без розгляду.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення коштів скасувати.

Адміністративний позов Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення коштів залишити без розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Ватаманюк Р.В. Полотнянко Ю.П.