Справа № 240/10704/20
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
категорія 106030000
Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Єфіменко О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського прикордонного загону Державної прикордонної служби України в особі Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,
До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 в особі військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 09.07.2015 по 05.10.2015;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 в особі Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 09.07.2015 по 05.10.2015;
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2015 по 10.10.2016;
- зобов`язати Донецький прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в особі Військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 06.10.2015 по 10.10.2016;
- визнати протиправною бездіяльність Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в особі Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації при звільненні за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій;
-зобов`язати Донецький прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в особі військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за час проходження військової служби з 2015 по 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 10.10.2016.
Аргументуючи позовні вимоги, зазначив, що до 10.10.2016 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (у Військовій частині НОМЕР_2 ), при цьому у період з 09.07.2015 до 05.10.2015 проходив службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 (Військовій частині НОМЕР_1 ). Вказує, що під час проходження військової служби з 09.07.2015 до 10.10.2016 йому не проводилася індексація грошового забезпечення. Крім того відмічає, що як учасник бойових дій при звільненні із військової служби мав право на отримання компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, однак така протиправно йому не виплачена, у зв`язку із чим позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військової частини НОМЕР_1 ) із запитом про надання публічної інформації від 05.06.2020, однак отримав відмову у їх нарахуванні, викладену у листі №11/3667 від 18.06.2020 (а.с.19).
Позивач вважаючи, що набув право на виплату ІНФОРМАЦІЯ_3 (військовою частиною НОМЕР_1 ) за період з 09.07.2015 до 05.10.2015 та за період з 06.10.2015 до 10.10.2016 Донецьким прикордонним загоном Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в особі Військової частини НОМЕР_2 індексації грошового забезпечення та компенсації за невикористану додаткову відпустку за 2015-2016 роки звернувся до суду за захистом своїх прав.
Таким чином, вказана бездіяльність відповідачів слугувала підставою для звернення позивача до суду із даним позовом.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 20.07.2020 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.
19.09.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву від ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_2 ) (а.с.30-35), в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю, оскільки бюджетних асигнувань на виплату індексації за вказаний позивачем період не поступало, що унеможливлювало провести відповідні фінансові розрахунки, згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» з позивачем.
Щодо відсутності підстав для виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку посилався на дію особливого періоду.
14.09.2020 до суду надійшов відзив Житомирського прикордонного загону Державної прикордонної служби України в особі Військової частини НОМЕР_1 , в якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с.43-44). Звертає увагу суду, на той факт, що позивачу за вказаними виплатами слід звернутися до Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в особі Військової частини НОМЕР_2
Відповідно до наказу №01-75-в від 11.08.2020 (у період з 26.08.2020 до 09.09.2020) суддя Єфіменко О.В., перебувала у щорічній відпустці, а тому розгляд даної справи судом відкладався.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Встановлено, що позивач у період з 09.07.2015 до 05.10.2015 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 (Військовій частині НОМЕР_1 ) на посаді патрульного (за рахунок посади молодшого інспектора прикордонної служби 2 категорії-оператора) протитанкової групи відділення вогневої підтримки оперативно-бойової прикордонної комендатури "Житомир" та перебував на фінансовому забезпеченні у вказаному загоні (а.с.45-46).
У період з 06.10.2015 по 10.10.2016 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_2 ) на посаді патрульного протитанкової групи відділення вогневої підтримки, а також перебував на фінансовому забезпеченні вказаного загону (а.с.36-37).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 , яке видане 21.12.2015, має статус учасника бойових дій (а.с.9).
Як зазначає позивач, у зв`язку із неотриманням компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до відповідачів із заявою про нарахування та виплату передбачених Законом виплат.
Однак, отримав відмову у нарахуванні вказаних виплат лише від ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військової частини НОМЕР_1 ) з підстав відсутності кошторисних призначень Державної прикордонної служби України на таку виплату на проведення індексації грошового забезпечення. З приводу компенсації за невикористану частину додаткової відпустки позивачу рекомендували звернутися до останнього місця служби із наданням копії посвідчення учасника бойових дій.
Позивач, вважаючи бездіяльність відповідачів щодо невиплати йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки та індексації грошового забезпечення за період з 05.10.2015 по 10.10.2016 протиправною та такою, що суперечать вимогам законів України та порушують його конституційні права, звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам та перевіряючи дії відповідача на відповідність ч.2 ст.2 КАС України та наявність права у позивача отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та на проведення індексації її грошового забезпечення, суд зазначає наступне.
Щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 та 2016 роки слід вказати таке.
Положеннями частини першої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (далі - Закон № 2232-XII) визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з пунктом 12 статті 12 Закону "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №3551-ХІІ від 22 жовтня 1993 року (далі Закон №3551-ХІІ), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
У свою чергу, абз.1 ст. 4 Закону України "Про відпустки" № 504/96-ВР від 15 листопада 1996 року (зі змінами та доповненнями, далі Закон № 504/96-ВР) установлені такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Надання додаткової відпустки окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності передбачено вимогами ст. 16-2 Закону № 504/96-В. Зокрема, учасникам бойових дій, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, що гарантована державою для учасників бойових дій.
Разом з тим, Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20 грудня 1991 року (далі Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Стаття 10-1 цього Закону передбачає право військовослужбовців на відпустки та порядок їх надання та відкликання з них.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України (п.8 ст.10-1 Закону № 2011-XII ).
Поряд із цим, абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Так, відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
За змістом пункту 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ, в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ, надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Як свідчать матеріали справи позивач просить виплатити компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у 2015 та 2016 роках, як учаснику бойових дій.
При цьому, як вже зазначалося позивач є учасником бойових дій з 21.12.2015 та з 10.10.2016 звільнений з військової служби та виключений зі списків ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_2 ) та всіх видів забезпечення.
Додаткова відпустка, як учаснику бойових дій, із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік за період з 2015 року по 2016 рік останньому не надавалася та компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки під час звільнення не виплачувалась.
Зі змісту довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_2 ) №445 від 08.09.2020, позивачу за 2015 - 2016 роки підлягає виплаті 4266,24 грн (4571 грн грошове забезпечення/30 днів*28 календарних днів (по 14 днів за кожен рік) (а.с.40).
Підставами для відмови у нарахуванні та виплаті військовою частиною позивачу компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки слугував факт відсутності підстав для надання такої відпустки позивачу в особливий період, який був наявний під час проходження військової служби позивачем, зокрема в 2015, 2016 роках.
Таким чином надання ОСОБА_1 військовослужбовцю - учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів припинено та поставлено в залежність від наявності або відсутності дії "особливого періоду".
Визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (Закон № 3543-XII) та Законі України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року № 1932-XII (далі Закон № 1932-XI).
Зокрема, у відповідності до абзацу четвертого частини першої статті першої Закону № 3543-XII, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Разом з тим, за змістом ч. 1 ст.1 Закону № 1932-XI, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
При цьому, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз.3 ч.1 ст.1 Закону № 3543-XII).
Проаналізувавши зазначені норми слід вказати, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Слід також звернути увагу на те, що у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток, у відповідності до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо, разом з тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується зазначеними нормативно-правовими актами.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.
Відповідно до ч.3 ст.291 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Виходячи із вказаної норми, при ухваленні даного рішення судом враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні у зразковій справі №620/4218/18 у зв`язку із тим, що дана справа, в частині позовних вимог щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій є типовою зразковій.
Враховуючи викладене, слід відмітити, що позивач набув права на додаткову відпустку, як учасника бойових дій з 21.12.2015, тобто з моменту отримання вказаного статусу, однак у зв`язку із невикористанням останнім такої відпустки у 2015-2016 роках, позивач набув право на отримання грошової компенсації за вказану відпустку у зв`язку із звільненням з військової служби 10.10.2016.
Вказана компенсація при звільненні позивачу не виплачена, що не заперечується сторонами, які беруть участь у справі.
За таких обставин, вказані відповідачем підстави, які слугували бездіяльності щодо нарахування та виплати компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, не позбавляють Донецький прикордонний загін Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Військової частини НОМЕР_2 ) обов`язку провести позивачу нарахування та таку виплату за 2015-2016 роки у встановленому законом порядку, оскільки останнім місцем служби перед звільненням позивача була саме вказана військова частина.
Разом з тим, в контексті наведеного суд відмічає, що в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, натомість, не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористання дні такої відпустки при звільненні зі служби.
Щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 09.07.2015 до 05.10.2015 та з 06.10.2015 до 10.10.2016 слід вказати наступне.
Абзацом 2 частини 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20 грудня 1991 року (далі - Закон № 2011-XII) визначено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Частиною 2 ст.9 Закону № 2011-XII визначено, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 Закону № 2011-XII).
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності (ч.4 ст.9 Закону № 2011-XII).
Поряд із цим, правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-XII (далі - Закон №1282-XII).
Приписами статті 1 цього Закону визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Частиною 1 ст.2 Закону № 1282-XII, передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів (ч.1 ст.9 Закону №1282-XII).
Положеннями ст.18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" №2017-III від 05.10.2000 визначено, що Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, з наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 1078).
Пунктом 6 Порядку № 1078, визначено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів та підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході (абз.3 п.6 Порядку №1078).
Отже, в контексті наведено, слід акцентувати увагу на тому, що основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.
Частиною 1 статті 4 Закону №1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Статтею 6 Закону №1282-XII передбачено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку №1078 у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 1078 у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу. Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру.
Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. При цьому, за вимогами вищевказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Крім того на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації, при цьому базовим місяцем при обчисленні індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації слід вважати підвищення грошового забезпечення за рахунок зростання його складових, які не мають разового характеру.
Таким чином, судом встановлено, що позивачу не нараховувалася індексаціz грошового забезпечення у період 09.07.2015 до 05.10.2015 та 06.10.2015 по 10.10.2016, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідачів щодо виплати індексації за вказаний період.
Так, як вже зазначалося, позивач у період з 09.07.2015 до 05.10.2015 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_4 (Військовій частині НОМЕР_1 ) (а.с.45-46).
У період з 06.10.2015 по 10.10.2016 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_2 ) (а.с.36-37).
Проте, як свідчать матеріали справи, відповідачами під час проходження військової служби у вказаних військових частинах індексація грошового забезпечення позивачу не виплачувалася (а.с.41).
Щодо посилання відповідачів на відсутність коштів для виплати та нарахування індексації грошового забезпечення у вказаний період, то суд акцентує увагу на наступному.
Положеннями статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Кечко проти України" зауважував, що реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
З огляду на вищевикладене, складна фінансово-економічна ситуація в державі жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у даній справі.
Таким чином, посилання відповідачів на відсутність коштів для виплати індексації судом не приймається до уваги, оскільки індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.
Разом з тим, оскільки індексація грошового забезпечення не була проведена у встановлений Законом №1282-XII строк, що є порушенням права позивача, тому суд вважає за необхідне зобов`язати Житомирського прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України здійснити такі дії.
Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, суд, проаналізувавши позовні вимоги та з`ясувавши всі обставини справи та оцінивши докази, дійшов висновку, що відповідачами в порушення ч.2 ст.77 КАС України не доведено, а позивачем та наявними у матеріалах справи доказами спростовано правомірність бездіяльності у період з 09.07.2015 до 05.10.2015 ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військової частини НОМЕР_1 ) та у період з 06.10.2015 по 10.10.2016 ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_2 ), а також правомірність бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат у даній адміністративній справі питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246,256 КАС України,
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) до Житомирського прикордонного загону Державної прикордонної служби України в особі військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_5 ), Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України в особі військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_6 ) про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 09.07.2015 по 05.10.2015.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 09.07.2015 по 05.10.2015.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 06.10.2015 по 10.10.2016.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 (Військову частину НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 06.10.2015 по 10.10.2016.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військової частини НОМЕР_2 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації при звільненні за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2016 роки.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_5 (Військову частину НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за час проходження військової служби з 2015 по 2016 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 10.10.2016.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Єфіменко

Повний текст рішення складено: 11.11.2020.