Справа № 120/4763/20-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2020-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 листопада 2020 р. Справа № 120/4763/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної архітектурно - будівельної інспекції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ:

У Вінницький окружний адміністративний суд надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивачка) до Державної архітектурно - будівельної інспекції України (далі - відповідач). У позовній заяві позивачка просить:

- визнати протиправним дії відповідача щодо не виплати матеріальної грошової допомоги при наданні частини щорічної основної відпустки згідно заяви від 27.07.2020;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошову допомогу при наданні частини щорічної основної оплачуваної відпустки з 11.08.2020 по 01.09.2020 включно, за період роботи з 31.10.2019 по 30.10.2020 в розмірі середньомісячної заробітної плати з відрахуванням податків.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом від 01.02.2017 позивачку призначено на посаду головного спеціаліста - юрисконсульта сектору правової роботи Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції у Вінницькій області. Робота на цій посаді є державною службою. Згідно затвердженого графіку відпусток працівників на 2020 рік, 27.07.2020 ОСОБА_1 написала заяву про надання частини щорічної основної відпустки за період з 31.10.2019 по 30.10.2020 тривалістю 21 календарний день з 11.08.2020 та із виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Проте, наказом відповідача від 05.08.2020 № 626 "В" позивачці надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 21 календарний день за період роботи з 31.10.2019 по 30.10.2020, з 11.08.2020 по 01.09.2020 без виплати грошової допомоги.

З метою отримання інформації про причини не виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, позивачка 11.08.2020 звернулася до відповідача із заявою про надання інформації.

Листом відповідача від 14.08.2020 № 40-502-17/5529-20 повідомлено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про ліквідацію Державної архітектурно - будівельної інспекції та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" від 13.03.2020 № 218 Державна архітектурно - будівельна інспекція України перебуває в стані припинення та фінансується у межах затверджених кошторисних призначень на ліквідацію, а тому не має можливості здійснити виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

На думку позивачки, невиплата грошової допомоги при наданні частини щорічної оплачуваної основної відпустки є протиправною, тому з метою захисту своїх прав та законних інтересів вона звернулася до суду із цим позовом.

Ухвалою від 14.09.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін в порядку, визначеному статтею 262 КАС України. Цією ж ухвалою відповідачу встановлено 15-ти денний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву в порядку, передбаченому статтею 162 КАС України.

Також витребувано за ініціативою суду у відповідача належним чином засвідченої копії наказу Державної архітектурно - будівельної інспекції України від 05.08.2020 № 626 "В" "Про надання відпустки ОСОБА_1 " та кошторису Державної архітектурно - будівельної інспекції України на 2020 рік в частині видатків, в тому числі, на оспорювану допомогу.

09.10.2020 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить у задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю.

Мотивуючи відзив відповідач зазначив, що відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 13.03.2020 «Про ліквідацію Державної архітектурно - будівельної інспекції та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» № 218 та «Про оптимізацію органів державного архітектурно - будівельного контролю та нагляду» № 219 прийнято рішення про ліквідацію Державної архітектурно - будівельної інспекції України; утворення Державної сервісної служби містобудування України та Державної інспекції містобудування України.

Відповідач зазначає, що план заходів з ліквідації Державної архітектурно - будівельної інспекції України, затверджено наказом від 20.03.2020 № 689. Згідно наказу від 02.07.2020 № 748 «Про внесення змін до наказу Держархбудінспекції від 20.03.2020 № 689» передбачено звільнення працівників і забезпечення своєчасного розрахунку з працівниками до 01.09.2020, водночас згідно наказу від 21.09.2020 № 793 «Про внесення змін до наказу Держархбудінспекції від 20.03.2020 № 689» термін звільнення працівників і забезпечення своєчасного розрахунку з працівниками продовжено до 01.11.2020.

Також на виконання постанов Кабінету Міністрів України від 13.03.2020 № 218 та 219 здійснено заходи щодо змін до кошторису Державної архітектурно - будівельної інспекції України на 2020 рік, шляхом зменшення надходжень за КЕКВ 2110 «Оплата праці» на суму 53851900,00 грн.

Відповідач зазначає, що сума використаних коштів за КЕКВ 2110 «Оплата праці» становить 79177949,79 грн., а сума коштів необхідних для проведення остаточних розрахунків з працівниками під час їх звільнення у зв`язку із ліквідацією становить 13171900,00 грн.

З огляду на викладене відповідач зазначає, що для проведення остаточного розрахунку із працівниками в жовтні 2020 наявна потреба в додаткових коштах в сумі 5307049,79 грн.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Безспірно встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді головного спеціаліста - юрисконсульта сектору правової роботи Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції у Вінницькій області, яка відноситься до посад державної служби.

Роботодавцем позивачки є Державна архітектурно - будівельна інспекція України, а Департамент за своїм статусом вважається її територіальним органом та не є юридичною особою.

27.07.2020 згідно затвердженого графіку відпусток працівників на 2020 рік, позивачка звернулася до відповідача із заявою про надання частини щорічної основної відпустки за період з 31.10.2019 по 30.10.2020 тривалістю 21 календарний день з 11.08.2020 та із виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.4).

Наказом відповідача від 05.08.2020 № 626 "В" позивачці надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 21 календарний день за період роботи з 31.10.2019 по 30.10.2020, з 11.08.2020 по 01.09.2020. Питання про виплату грошової допомоги вказаним наказом не вирішено (а.с.5).

З метою отримання інформації про причини не виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, позивачка 11.08.2020 звернулася до відповідача із заявою про надання інформації (а.с.6).

Листом відповідача від 14.08.2020 № 40-502-17/5529-20 позивачку повідомлено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про ліквідацію Державної архітектурно - будівельної інспекції та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України" від 13.03.2020 № 218 Державна архітектурно - будівельна інспекція України перебуває в стані припинення та фінансується у межах затверджених кошторисних призначень на ліквідацію, а тому не має можливості здійснити виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.7).

Позивачка вважає, що невиплата грошової допомоги за 2020 рік, яка надається державним службовцям із щорічною оплачуваною відпусткою відповідно до статті 57 Закону України "Про державну службу", грубо порушує її права, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зазначає наступне.

Порядок реалізації громадянами України права на проходження державної служби визначає Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон від 10.12.2015 № 889-VIII).

Відповідно до ст. 5 Закону від 10.12.2015 № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до ст. 57 Закону від 10.12.2015 № 889-VIII державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Отже, державний службовець має право на виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, відповідно до ст. 57 Закону від 10.12.2015 № 889-VIII.

Згідно ст. 59 Закону від 10.12.2015 № 889-VIII щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Державні гарантії права на відпустки встановлює Закон України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі - Закон від 15.11.1996 № 504/96-ВР).

Статтею 12 Закону від 15.11.1996 № 504/96-ВР передбачено, що щорічну відпустку на прохання працівника може бути поділено на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

З аналізу вказаних норм законодавства слідує, що державним службовцям гарантовано виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати одночасно з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки або частини такої відпустки.

При цьому положення ст. 57 Закону від 10.12.2015 № 889-VIII встановлюють обов`язок виплачувати державним службовцям грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати у разі надання їм щорічної основної оплачуваної відпустки без вказівки на вчинення будь-яких інших дій чи дотримання інших умов необхідних для отримання грошової допомоги.

Суд звертає увагу, що зазначений обов`язок не передбачає будь-якої свободи розсуду уповноваженої особи у питанні виплати грошової допомоги у випадку задоволення заяви державного службовця про надання щорічної основної оплачуваної відпустки.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.02.2020 у справі № 826/19002/16.

З огляду на викладене, суд зазначає, що відповідач протиправно не виплатив позивачці грошову допомогу при наданні частини щорічної основної оплачуваної відпустки з 11.08.2020 по 01.09.2020 включно, за період роботи з 31.10.2019 по 30.10.2020 в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Щодо посилання відповідача на обмежене фінансування як на підставу для невиплати позивачці оспорюваної грошової допомоги, суд зазначає наступне.

В силу частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-VI "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно ч. 1 ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, державам-учасницям Конвенції заборонено скасовувати встановлені нею права.

Стаття 13 Конвенції гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо порушення передбаченого Конвенцією права було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім того, суд зазначає, що Європейський суд з прав людини, неодноразово вказував, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними (справи "Кечко проти України" (заява № 63134/00), "Ромашов проти України" (заява № 67534/01)).

На даний час є усталеною практика Європейський суд з прав людини щодо наявності підстав для застосування положень Конвенції у правовідносинах, що виникають при проходженні державної служби.

Відтак, доки норма ст. 57 Закону від 10.12.2015 № 889-VIII яка передбачає право на оспорювану допомогу є чинною і позивачкою дотримано усіх умов для отримання допомоги (подання заяви та надання відпустки у порядку визначеному законом), відповідач не вправі посилатися на відсутність достатніх бюджетних асигнувань, як на підставу для відмови у виплаті допомоги.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, перевіривши доводи та докази, надані сторонами, суд дійшов до висновку, що відповідачем було порушено право позивачки на виплату грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати передбаченої ст. 57 Закону від 10.12.2015 № 889-VIII, а тому наявні підстав для задоволення позову повністю.

Водночас суд зазначає, що права позивачки порушено бездіяльністю відповідача, як формою його пасивної поведінки, коли за наявності для цього підстав, ним не прийнято рішення про виплату бажаної для ОСОБА_1 допомоги.

Тому, позов слід задовольнити у спосіб визнання протиправною бездіяльності, щодо не виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні частини щорічної основної відпустки та, як наслідок зобов`язати відповідача вчинити дії з метою її виплати.

Щодо клопотання позивачки про зобов`язання відповідача подати у встановлений строк звіт про виконання судового рішення, суд зазначає наступне.

Вжиття заходів судового контролю за виконанням рішення суду у спосіб зобов`язання відповідача подати звіт про його виконання є правом суду, підстави реалізації якого насамперед пов`язані із наявністю доказів ймовірної недобросовісності дій відповідача в процесі виконання рішення. Однак, враховуючи, що таких доказів судом не здобуто, а також те, що рішенням суду покладено на відповідача чіткий обов`язок, що звужує свободу його розсуду при виплаті допомоги, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання позивачки на стадії ухвалення рішення.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, а витрат, пов`язаних з розглядом справи, судом не встановлено, питання про розподіл судових витрат у справі не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Державної архітектурно - будівельної інспекції України щодо не виплати ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати при наданні частини щорічної основної відпустки згідно заяви від 27.07.2020.

Зобов`язати Державну архітектурно - будівельну інспекцію України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати у зв`язку із наданням частини щорічної основної оплачуваної відпустки згідно її заяви від 27.07.2020 на підставі ст. 57 Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII, із відрахуванням при її виплаті загальнообов`язкових платежів.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

Відповідач: Державна архітектурно - будівельна інспекція України (бульвар Лесі Українки, 26, м. Київ, 01133, ).

Суддя Богоніс Михайло Богданович