Справа № 640/18069/20
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2020-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.;

за участю секретаря: Вовк І.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2020 року (прийнята в порядку письмового провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-Банк» про визнання діяльності зловживанням правами, визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - відповідач 1) та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-Банк» (далі - відповідач - 2), в якому просить суд:

визнати діяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-Банк» Шевченка Андрія Миколайовича щодо подання апеляційної скарги на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.01.2019 у справі № 826/5914/17 зловживанням процесуальними правами;

визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-Банк» Шевченка Андрія Миколайовича у невиконанні рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.01.2019 у справі № 826/5914/17 з 20.05.2019 до 08.08.2019;

визнати протиправною діяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-Банк» Шевченка Андрія Миколайовича щодо подання документів державному реєстратору юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань для державної реєстрації припинення банку як юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до закінчення строку ліквідації банку 23.10.2019;

зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб вчинити дії щодо виплати ОСОБА_1 за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб гарантованої суми вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) від 15.11.2016 № 90.00.006992, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ- «Артем-Банк», згідно якого відкрито вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 .

В якості підстав позову позивачем зазначено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2019 у справі № 826/5914/17, що набрало законної сили, зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Артем Банк» Луньо Іллю Вікторовича подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за договором банківського вкладу (депозиту) від 15.11.2016 № 90.00.006992, згідно якого відкрито вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 .

Позивачем зазначено, що Уповноважені особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-Банк» Луньо І.В., а потім Шевченко А.М. неодноразово зловживали своїми посадовими обов`язками та процесуальними правами, затягуючи розгляд справи та чинячи перешкоди у набранні рішенням законної сили, а саме:

подання відзиву на позов через 3 місяці після відкриття провадження у справі та саме в день судового засідання;

оскарження рішення суду першої інстанції без сплати судового збору, що призвело до набрання рішенням суду законної сили не через 1 місяць, а через 4 місяці;

тривале невиконання рішення суду - рішення було виконано через 6 місяців після його ухвалення.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2020 року позовну заяву повернуто позивачеві.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить дану ухвалу скасувати, як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви.

Повертаючи позовну заяву позивачеві, суддя суду першої інстанції виходив з того, що при поданні позовної заяви допущено порушення правил об`єднання позовних вимог, суд прийшов до висновку, що позовна заява підлягає поверненню позивачу на підставі п. 6 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи, зокрема, відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанцї встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2019 у справі № 826/5914/17 (суддя Келеберда В.І.) за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-Банк» Луньо Іллі Вікторовича, що набрало законної сили 20.05.2019 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, позов задоволено повністю, постановлено:

визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-Банк» Луньо Іллю Вікторовича щодо не включення ОСОБА_1 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в АТ «Артем-Банк» за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за договором банківського вкладу (депозиту) від 15 листопада 2016 року № 90.00.006992, згідно якого ОСОБА_1 відкрито вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 ;

зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Артем-Банк» Луньо Іллю Вікторовича подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 як вкладника, який має право на відшкодування коштів за договором банківського вкладу (депозиту) від 15 листопада 2016 року № 90.00.006992, згідно якого відкрито вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1 .

Як вбачається зі змісту позовної заяви та заявлених вимог, на момент вирішення питання відкриття провадження у даній справі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.01.2019 у справі № 826/5914/17, на думку позивача, відповідачами належним чином не виконано.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи, зокрема, відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Частиною 1 ст. 45 КАС України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

З урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, які спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) узгодження умов примирення, спрямованих на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що під зловживанням процесуальними правами слід розуміти форму умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних з наслідками, до яких вони можуть призвести; використанні наданих прав всупереч їхньому призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження; перешкоджанні діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ; необґрунтованому перевантаженні роботи суду.

Таким чином, для уникнення зловживання учасником судового процесу процесуальними правами судом вживаються заходи процесуального примусу, передбачені ст. 145 КАС України, лише у межах відповідного провадження, що вказує на можливість застосування таких заходів лише у правовідносинах, що виникають під час здійснення адміністративного судочинства у конкретній адміністративній справі.

Отже, зловживання процесуальними правами становить особливий вид правопорушення, вчиненого у правовідносинах, що виникають виключно у судовому процесі, провадження щодо розгляду якого відбувається у межах відповідної адміністративної справи, а відтак оскарження певних дій чи бездіяльності учасника судового процесу, що має ознаки зловживання процесуальними правами, не становить публічно-правовий спір у розумінні положення п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України та не може бути окремим предметом судового оскарження у іншій справі.

З урахуванням наведеного, вбачається, що вимога позивача визнати діяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-Банк» Шевченка Андрія Миколайовича щодо подання апеляційної скарги на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.01.2019 у справі № 826/5914/17 зловживанням процесуальними правами розгляду судом не підлягає.

Щодо позовної вимоги в частині визнання бездіяльності Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-Банк» Шевченка Андрія Миколайовича у невиконанні рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.01.2019 у справі № 826/5914/17 з 20.05.2019 до 08.08.2019, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Згідно з ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Кодекс адміністративного судочинства України передбачає загальні і спеціальні способи судового контролю.

Загальні способи контролю мають усі суди, незалежно від спеціалізації, і вони полягають у розгляді скарг на рішення, дії чи бездіяльність державних виконавців. Загальний судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому ст. 287 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачені ст.ст. 382, 383 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Отже процесуальним кодексом передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення та, за наслідками розгляду даного звіту, як один з можливих варіантів - накладення штрафу; визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.

Зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення чи констатації його невиконання.

Відтак, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні за новим позовом розгляду не підлягають.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.02.2019 по справі № 806/2143/15.

З урахуванням наведеного, заявлена позивачем вимога щодо визнання протиправною бездіяльності Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-Банк» Шевченка Андрія Миколайовича у невиконанні рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.01.2019 у справі № 826/5914/17 не може бути предметом розгляду у окремій адміністративній справі за новим позовом.

Згідно із ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Так, згідно з ч. 1 ст. 172 КАС України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Похідною вимогою в розумінні п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Щодо пов`язаності вимог підставами виникнення і поданими доказами, слід враховувати, що у відповідності до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З аналізу прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено дві вимоги до різних відповідачів, що мають відмінні підстави виникнення та вимагають окремого доказування, а саме щодо:

визнання протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-Банк» Шевченка Андрія Миколайовича щодо виконання рішення суду та зобов`язання Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вчинити дії на його виконання, а також

визнання протиправними дій Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-Банк» Шевченка Андрія Миколайовича щодо припинення АТ «Артем-Банк» як юридичної особи щодо подання документів державному реєстратору для державної реєстрації припинення банку як юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Аналізуючи обставини, викладені позивачем у позовній заяві, та заявлені позовні вимоги, колегія суддів зазначає насутпне, що останні не пов`язані між собою спільною підставою виникнення та не характеризуються як основні та похідні, водночас, мають самостійні обсяги доказування, підтверджуються різними доказами та стосуються різних за своєю сутністю правовідносин щодо різних відповідачів - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Артем-Банк».

При цьому, для з`ясування правомірності та обґрунтованості кожної позовної вимоги до окремого відповідача, є необхідним з`ясування значного обсягу обставин та дослідження документів, що підтверджує самостійність предмету спору у кожному конкретному випадку.

Окрім зазначного, колегія суддів звертає увагу на те, що повернення позовної заяви за наведених мотивів не позбавляє права позивача на звернення до суду з окремим позовом до відповідачів.

Відповідно до вимог ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 28 березня 2006 року у справі Мельник проти України (Melnyk v. Ukraine), заява № 23436/03, пункти 22-23, 26, а також у рішенні від 18 лютого 2011 року по справі Мушта проти України, заява № 8863/06, пункти 37, 38, 47, розкриваючи зміст принципу юридичної визначеності в контексті передбаченого у п. 1 ст. 6 ЄКПЛ права на доступ до суду зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень ст. 172 цього Кодексу).

На підставі вище зазначеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем при поданні позовної заяви допущено порушення правил об`єднання позовних вимог, таким чином, що позовна заява підлягає поверненню позивачу на підставі п. 6 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Колегія суддів дійшла висновку, що суддею суду першої інстанції винесено законне, обґрунтоване рішення з врахуванням норм чинного законодавства і не знаходить підстав для його скасування.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним та є таким, що не відповідають обставинам справи.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержання норм процесуального та матеріального права, в зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу судді Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

М.І. Кобаль