Справа № 752/2391/17 (2а-14/09)
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2020-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 752/2391/17 (2а-14/09)

адміністративне провадження №№К/9901/67425/18, К/9901/23747/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Мартинюк Н.М.,

суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув в порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №752/2391/17 (2а-14/09)

за заявою ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження і видачу виконавчого листа в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, Ялтинського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, Головного управління Державного казначейства України в Автономній Республіці Крим

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міський профспілковий комітет атестованих працівників Ялтинського міського управління

про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за касаційними скаргами ОСОБА_1 і Міністерства внутрішніх справ України

на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року (прийняту у складі: головуючого судді Вівдиченко Т.Р., суддів Троян Н.М., Чаку Є.В.)

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст вимог заяви

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження і видачу виконавчого листа, в якій просив замінити боржника у виконавчому провадженні згідно виконавчого листа Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 28 лютого 2011 року у справі №2а-14/2009 про зобов`язання Ялтинського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим виплатити на користь ОСОБА_1 суму заборгованості з заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 16 серпня 2007 року до 8 липня 2010 року у сумі: 67451,78 грн, а саме: Ялтинське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим на Міністерство внутрішніх справ України (ідентифікаційний код 00032684, місцезнаходження: 01024, місто Київ, вулиця Богомольця, будинок 10).

Замінити третього відповідача у справі №2а-14/2009 - Головне управління Державного казначейства України в Автономній Республіці Крим на Державну казначейську службу України.

Визнати виконавчий лист Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 28 лютого 2011 року у справі №2а-14/2009 таким, що не підлягає виконанню, з причини зміни резолютивної частини судового рішення відповідно до частини четвертої статті 259 Кодексу адміністративного судочинства України.

Видати новий виконавчий лист згідно постанови Вищого адміністративного суду України 15 липня 2014 року у справі №К-27178/10, боржниками в якому визначити Міністерство внутрішніх справ України (ідентифікаційний код 00032684) і Державну казначейську службу України (ідентифікаційний код 37567646).

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що постановою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2010 року у справі №2а-14/2009 було задоволено його адміністративний позов до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, Ялтинського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, Головного управління Державного казначейства України в Автономній Республіці Крим, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міський профспілковий комітет атестованих працівників Ялтинського міського управління, про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на публічній службі, стягнення сум грошового утримання за час вимушеного прогулу. На підставі зазначеного рішення Ялтинським міським судом Автономної Республіки Крим 28 лютого 2011 року позивачу був виданий виконавчий лист №2а-14/2009.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 15 липня 2014 року було частково задоволено касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим. Змінено постанову Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2010 року, а саме: зобов`язано Ялтинський міський відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим виплатити на його користь суму заборгованості з заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 16 серпня 2007 року до 16 серпня 2008 року.

Як зазначив позивач, він ще на підставі постанови Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2010 року намагався через відділ державної виконавчої служби Ялтинського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим виконати рішення суду, однак рішення станом на момент звернення позивача з цією заявою не виконано.

Відповідно до пункту постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, зокрема, Ялтинське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим і Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим ліквідуються як юридичні особи публічного права. Проте, станом на момент звернення позивача із заявою Ялтинське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим не перебуває у процесі припинення. Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, хоча і знаходиться в стані припинення, але як юридичну особу його не припинено.

Головне управління Державного казначейства України в Автономній Республіці Крим 29 грудня 2011 року припинив свою діяльність у зв`язку з реорганізацією. На підставі постанови Кабінету Міністрів України №651 від 15 червня 2011 року нова (реорганізована) юридична особа була зареєстрована 1 грудня 2011 року з найменуванням: Головне управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, яка не перебуває в процесі припинення, але знаходиться на території окупованої Автономної Республіки Крим.

Враховуючи, що відповідачі, будучи територіальними органами державної виконавчої влади України, не функціонують у зв`язку з окупацією Автономної Республіки Крим Російською Федерацією, а на законодавчому рівні питання з цього приводу жодним чином не вирішено, а також з метою забезпечення реальної можливості виконання постанови Вищого адміністративного суду України від 15 липня 2014 року, існує необхідність замінити боржника у виконавчому провадженні за виконавчим листом, виданим Ялтинським міським судом Автономної Республіки Крим 28 лютого 2011 року у справі №2а-14/2009.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 2 листопада 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження та видачу виконавчого листа відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим і Головне управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим станом на день звернення позивача до суду із заявою перебувають у стані припинення.

Жодних доказів на підтвердження факту припинення юридичних осіб - боржників заявник суду не надав.

Отже, враховуючи, що боржник у виконавчому провадженні може бути замінений його правонаступником лише у разі вибуття, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для такої заміни.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 2 листопада 2017 року скасовано, ухвалено нову постанову, якою частково задоволено заяву ОСОБА_1 .

Замінено сторону виконавчого провадження з виконання постанови Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2010 року у справі №752/2391/17 - боржника Ялтинське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим на Міністерство внутрішніх справ України (ідентифікаційний код 00032684, місцезнаходження: 01024, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10).

В решті вимог заяви позивача відмовлено.

Оскаржуване судове рішення мотивовано тим, що оскільки відсутня можливість стягнути заробітну плату на користь ОСОБА_1 з Ялтинського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, то належним боржником у цій справі має бути центральний орган - Міністерство внутрішніх справ України, що відповідає нормам процесуального права і фактично забезпечує ефективність захисту порушеного права на стадії виконання судового рішення.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про заміну сторони виконавчого провадження, а тому, зазначену ухвала суду належить скасувати, а заяву задовольнити в цій частині.

Щодо вимог позивача про заміну третього відповідача у справі №2а-14/2009 - Головне управління Державного казначейства України в Автономній Республіці Крим на Державну казначейську службу України, визнання виконавчого листа Ялтинського міського суду АР Крим від 28 лютого 2011 року у справі №2а-14/2009 таким, що не підлягає виконанню і видачу нового виконавчого листа, колегія суддів зазначила, що чинним Кодексом адміністративного судочинства України (надалі також - «КАС України») не передбачено повноважень у суду апеляційної інстанції на вчинення вказаних процесуальних дій.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечення)

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні вимог позивача про заміну третього відповідача у справі №2а-14/2009 - Головне управління Державного казначейства України в Автономній Республіці Крим на Державну казначейську службу України, визнання виконавчого листа Ялтинського міського суду АР Крим від 28 лютого 2011 року у справі №2а-14/2009 таким, що не підлягає виконанню і видачу нового виконавчого листа, і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його заяву в цій частині повністю.

Зокрема, скаржник зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції в частині є необґрунтованим, прийнятим із порушенням норм матеріального і процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права. Касаційну скаргу обґрунтовано доводами, аналогічними з доводами, зазначеними у заяві про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником та апеляційній скарзі.

У касаційній скарзі Міністерство внутрішніх справ України просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року і залишити в силі ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 2 листопада 2017 року.

Зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції в частині є необґрунтованим, прийнятим із порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, Міністерство внутрішніх справ вказує на те, що суд апеляційної інстанції не повідомив його як зацікавлену особу про розгляд справи, не направив на його адресу копію оскаржуваної постанови.

Крім того, на думку скаржника, Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим є роботодавцем заявника і має бути належним боржником в разі заміни, а не Міністерство внутрішніх справ України, оскільки Ялтинське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим було територіальним підрозділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим.

Інші учасники справи не надали суду своїх відзивів на касаційні скарги.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами першої й апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі рішення Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, Ялтинського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, Головного управління Державного казначейства України в Автономній Республіці Крим, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міський профспілковий комітет атестованих працівників Ялтинського міського управління про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на публічній службі, стягнення сум грошового утримання за час вимушеного прогулу Ялтинським міським судом Автономної Республіки Крим 28 лютого 2011 року було видано виконавчий лист про зобов`язання Ялтинського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим виплатити на користь позивача суму заборгованості із заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 16 серпня 2007 року до 8 липня 2010 року в сумі: 67451,78 грн.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 15 липня 2014 року касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим задоволено частково, постанову Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2010 року змінено, а саме: викладено абзац сьомий резолютивної частини постанови у наступній редакції: «Зобов`язати Ялтинський міський відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим виплатити на користь ОСОБА_1 суму заборгованості з заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 16 серпня 2007 року до 16 серпня 2008 року». В решті постанову Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2010 року залишено без змін.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» триває процедура ліквідації територіальних органів Міністерства внутрішніх справ. Згідно переліку територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, що ліквідуються, прийнято рішення про ліквідацію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим.

За інформацією, яка розміщена в Єдиному державному юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, органом управління Ялтинського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим зазначено Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим. Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим () з 7 листопада 2015 року перебуває в стані припинення, місцезнаходження - 65012, Одеська область, місто Одеса, вулиця Осіпова, будинок 23.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» під виконавчим провадженням як завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) розуміється сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Положення частини п`ятої статті 15 цього Закону передбачають, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.

Згідно з частиною першою статті 379 КАС України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Частиною четвертою статті 379 КАС України передбачено, що положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається, зокрема, сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій (пункт 1 частина перша статті 3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України").

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Приписи частини третьої статті 17 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначають, що у разі неможливості здійснювати діяльність на тимчасово окупованій території місце розташування державних органів, утворених відповідно до Конституції та законів України, визначається Кабінетом Міністрів України.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України відповідно до положень статті 9 Конституції України.

За змістом статті 32 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі - «Конвенція») людини питання тлумачення і застосування Конвенції належить до виключної компетенції Європейського суду, який діє відповідно до Конвенції, тобто рішення Європейського суду є невід`ємною частиною Конвенції як практика її застосування і тлумачення.

Предметом регулювання Конвенції є захист основних прав і свобод особи, що передбачає пряму дію норм Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

У справах «Шмалько проти України», «Іммобільяре Саффі проти Італії» ЄСПЛ констатував, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Державні органи не можуть посилатися і на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов`язань (Рішення у справа «Сук проти України» та інші).

Відтак, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, складовою права на справедливий суд.

Щодо доводів Міністерства внутрішніх справ України стосовно того, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим є роботодавцем заявника і має бути належним боржником в разі заміни, а не Міністерство внутрішніх справ України, Верховний Суд зазначає наступне.

Під публічним правонаступництвом слід розуміти повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції; це вступ у чинні адміністративно-правові відносини нового суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) на місце суб`єкта, що або припинив своє існування або повністю чи частково позбувся адміністративної компетенції.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України (далі - «тимчасово окупована територія») є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року.

Тобто, із початком тимчасової окупації Автономної Республіки Крим і міста Севастополя Ялтинське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим і Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим фактично припинили свою адміністративну компетенцію.

Водночас відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» триває процедура ліквідації територіальних органів Міністерства внутрішніх справ. Згідно переліку територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, що ліквідуються, прийнято рішення про ліквідацію Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим.

З приводу вказаного, Верховний Суд звертає увагу на правові висновки Верховного Суду України, висловлені в постановах від 4 березня 2014 року у справі №21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі №21-108а14. У цих постановах Верховний Суд України вказав, що ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань і функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

Відтак встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) з відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівнику ліквідованої установи.

Ліквідація відповідного Головного управління Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням іншого органу - відповідного Головного управління Національної поліції, який буде виконувати повноваження (завдання) органу, що ліквідується, передбачає зобов`язання роботодавця (держави) вжити заходів щодо відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівнику ліквідованого у такий спосіб органу.

Отже, Головне управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, по суті, є правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим.

Аналогічна правова позиція щодо передачі функцій ліквідованих управлінь МВС України до відповідних управлінь Національної поліції неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема у постановах від 6 серпня 2020 року у справі №821/3865/15-а, від 25 червня 2020 року у справі №420/6852/18, від 23 травня 2018 року у справі №П/811/3414/15.

Враховуючи вказане, Верховний Суд дійшов висновку про помилковість висновків суду апеляційної інстанції стосовно того, що належним боржником у даній справі має бути центральний орган - Міністерство внутрішніх справ України.

Тому в частині заміни боржника на Міністерство внутрішніх справ України постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року належить скасувати і ухвалити в цій частині нову, якою замінити боржника на Головне управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі.

Щодо вимог позивача про заміну відповідача - Головного управління Державного казначейства України в Автономній Республіці Крим на Державне казначейство України, Верховний Суд виходить з наступного.

Як вже зазначалось, частиною четвертою статті 379 КАС України передбачено, що положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Отже, відповідно до положень статті 379 КАС України здійснення заміни боржника можливе лише у разі наявності виконавчого листа, в якому зазначений такий боржник.

Водночас, як встановлено судами попередніх інстанцій, Ялтинським міським судом Автономної Республіки Крим 28 лютого 2011 року було видано виконавчий лист, в якому боржником зазначено Ялтинське міське управління Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим.

Крім того, відповідно до частини сьомої статті 48 КАС України, заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Разом з тим, статтею 52 КАС України передбачено, що у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Практика Європейського суду з прав людини (справи "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Горнсбі проти Греції") говорить, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.

Статтею 14 КАС України встановлено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Отже, оскільки Головне управління Державного казначейства України в Автономній Республіці Крим не є боржником у виконавчому провадженні, не зазначено у виконавчому листі у якості боржника, а розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, Ялтинського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, Головного управління Державного казначейства України в Автономній Республіці Крим, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Міський профспілковий комітет атестованих працівників Ялтинського міського управління про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на публічній службі, стягнення сум грошового утримання за час вимушеного прогулу у судах завершено, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про неможливість здійснення заміни відповідача на стадії виконання судового рішення, якщо такий відповідач не є боржником у виконавчому провадженні.

Щодо висновку суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяви позивача в частині визнання виконавчого листа Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 28 лютого 2011 року у справі №2а-14/2009 таким, що не підлягає виконанню і видачі нового виконавчого листа, оскільки це може зробити суд, який видав виконавчий лист, Верховний Суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої і другої статті 374 КАС України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як випливає зі змісту узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах» від 25 вересня 2015 року, наведені в статті 374 КАС України підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові і процесуально-правові.

До матеріальних підстав відносяться випадки відсутності обов`язку боржника через його припинення, добровільне виконання боржником чи іншою особою.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема:

- видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню);

- коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню;

- видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа;

- помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване;

- видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката;

- пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Під іншими причинами, за роз`ясненнями згаданого узагальнення, слід розуміти випадки, коли в апеляційному чи касаційному порядку або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами скасовано чи змінено рішення суду, а виконавчий лист ще не виконаний.

Однак, як вбачається зі змісту рішень судів попередніх інстанції, судами не було з`ясовано чи виконаний виконавчий лист Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 28 лютого 2011 року у справі №2а-14/2009, де знаходиться оригінал вказаного виконавчого листа і чому позивач разом з заявою не надав його.

Крім того, суд першої інстанції взагалі не надав жодної оцінки вимозі позивача про визнання виконавчого листа Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 28 лютого 2011 року у справі №2а-14/2009 таким, що не підлягає виконанню і видачу нового виконавчого листа. А також не встановлював і не досліджував обставини, які мають істотне значення для вирішення цієї вимоги.

Отже, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, Верховний Суд не може прийняти рішення в частині вимог позивача про визнання виконавчого листа Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 28 лютого 2011 року у справі №2а-14/2009 таким, що не підлягає виконанню і видачу нового виконавчого листа, і як наслідок захистити порушені права позивача.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що за змістом частини 1 статті 244 КАС України при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

У зв`язку з наведеним, рішення і постанова судів попередніх інстанцій зазначеним вимогам процесуального закону не відповідають, оскільки суди формально підійшли до вирішення цього спору не дослідили належним чином зібрані у справі докази і не встановили пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування і порушили один з основоположних принципів правосуддя, який було сформульовано Європейським судом з прав людини у рішенні у справі "Де Куббер проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium) від 26 жовтня 1984 року - має не лише здійснюватися правосуддя, ще має бути видно, що воно здійснюється.

З урахуванням вказаного, ухвалені у справі судові рішення не можуть бути визнані законними і обґрунтованими, оскільки суди не встановили фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірили доводи сторін і надані на їх підтвердження докази, допустили порушення норм процесуального права.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Отже, суди попередніх інстанцій не виконали обов`язку щодо вжиття всіх передбачених законом заходів, необхідних для з`ясування обставин справи.

Відповідно до частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Розглянувши доводи касаційної скарги позивача в частині вимоги заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, перевіривши матеріали справи, проаналізувавши правильність застосування норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до порушення гарантованих і передбачених процесуальним законодавством прав скаржника.

Встановлені Верховним Судом порушення процесуального права, які допустили суди попередніх інстанцій, свідчать про необхідність скасування ухвали суду першої інстанції і постанови суду апеляційної інстанції в цій частині з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час розгляду цієї справи суду першої інстанції необхідно врахувати висновки, зроблені у цій постанові, забезпечити рівні права учасників процесу у наданні ними доказів для всебічного і повного дослідження та вивчення всіх обставин справи, необхідних для прийняття законного й обґрунтованого судового рішення.

Доводи наведені у касаційній скарзі ОСОБА_1 , не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій в частині відмови позивачу у задоволенні заяви про заміну третього відповідача, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення в цій частині.

Разом з тим, враховуючи наведені положення законодавства і обставини справи колегія суддів Верховного Суду констатує, що суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку в частині заміни боржника у виконавчому листі на Міністерство внутрішніх справ України.

У контексті оцінки доводів касаційних скарг Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Частинами першою, третьою статті 351 КАС України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Отже, з огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції в частині заміни боржника на Міністерство внутрішніх справ України прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права і повинно бути скасовано з ухваленням нового рішення в цій частині про заміну боржника на Головне управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задовольнити частково.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року в частині заміни боржника Ялтинського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим на Міністерство внутрішніх справ України скасувати і ухвалити в цій частині нову постанову.

Замінити сторону виконавчого провадження з виконання постанови Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 8 липня 2010 року у справі №752/2391/17 - боржника Ялтинське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим на Головне управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі (73034, Херсонська область, місто Херсон, проспект Сенявіна Адмірала, будинок 128, ).

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 2 листопада 2017 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року в частині визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню і видачу нового виконавчого листа скасувати і справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції - Голосіївського районного суду міста Києва.

В решті постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………

…………………………….

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду