Справа № 120/3458/20-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2020-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 р. Справа № 120/3458/20-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Сала П.І.,

за участю

секретаря судового засідання Слюсар О.О.,

представника позивача Дробахи С.В.,

представника відповідача 2 Клименка Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Дванадцятої кадрової комісії (відповідач 1) та Офісу Генерального прокурора (відповідач 2)

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

20.07.2020 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дванадцятої кадрової комісії, Офісу Генерального прокурора та прокуратури Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення Дванадцятої кадрової комісії від 03.07.2020 № 3 "Про неуспішне проходження прокурором атестації", згідно з яким позивач, будучи прокурором відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області, неуспішно пройшов атестацію.

Одночасно з поданням позовної заяви позивач заявив клопотання про забезпечення позову шляхом заборони прокуратурі Вінницької області звільняти позивача з займаної посади до винесення рішення у цій справі.

Ухвалою суду від 22.07.2020 у задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

Крім того, ухвалою суду від 23.07.2020 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам, встановленим статтею 160 КАС України. Як з`ясовано судом, одним з трьох відповідачів позивач зазначив прокуратуру Вінницької області, але при цьому не сформував до неї жодних позовних вимог. Відтак позивачу запропоновано визначитись зі змістом позовних вимог до вказаного відповідача або ж, за відсутності таких вимог, виключити його зі складу відповідачів.

03.08.2020 до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви. До заяви додано уточнену позовну заяву, в якій змінено суб`єктний склад сторін шляхом виключення з числа відповідачів прокуратури Вінницької області.

Крім того, в уточненому позові позивач навів додаткові обґрунтування позовних вимог, але при цьому самі вимоги залишив незмінними: просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Дванадцятої кадрової комісії від 03.07.2020 № 3 про неуспішне проходження атестації.

Так, на підтримку позовних вимог позивач зазначає, що 03.07.2020 за результатами атестації Дванадцята кадрова комісія прийняла рішення № 3, яким встановила, що позивач неуспішно пройшов атестацію прокурорів регіональних прокуратур. Підставою для такого рішення став висновок комісії про наявність обґрунтованих сумнівів щодо відповідності позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Позивач з вказаним рішенням не погоджується, вважає його незаконним і таким, що може спричинити для нього вкрай негативні наслідки у вигляді звільнення з посади прокурора, яку він займає протягом багатьох років.

Так, позивач вказує на те, що атестаційна процедура щодо нього проведена не згідно з законом, а на підставах та в порядку, визначених Порядком проходження прокурорами атестації, що затверджений наказом Генерального прокурора № 221 від 03.10.2019, зі змінами, внесеними наказами Генерального прокурора від 17.12.2019 № 336 від 04.02.2020 та від 19.02.2020 № 102 (далі - Порядок № 221). На думку позивача, це суперечить ст. 131-1 Конституції України та Закону України "Про прокуратуру". Отже, діяльність Кадрової комісії не ґрунтується на законі, а тому її результати не можуть визнаватися правомірним втручанням у права та інтереси позивача.

Крім того, позивач вважає, що атестація була проведена некомпетентним складом Кадрової комісії, оскільки такий склад не відповідає вимогам політичної нейтральності, бездоганної репутації, високої професійної та моральної репутації, суспільного авторитету, що вимагається згідно з пунктом 3 Порядку роботи кадрових комісій щодо політичної нейтральності, бездоганної репутації, високої професійної та моральної репутації, суспільного авторитету, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17.10.2019 № 233 (далі - Порядок № 233). При цьому позивач зауважує, що наказом Генерального прокурора № 254 від 02.06.2020 про створення Дванадцятої кадрової комісії до її складу включено ОСОБА_2 , яка працювала начальником відділу САП і на дії якої у 2018 році до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокуратури, головою якої в той час був позивач, надходила скарга, що стало підставою для прийняття рішення членом відповідної дисциплінарної комісії.

Також позивач заперечує правомірність оскаржуваного рішення по суті та зазначає, що воно прийняте без врахування пояснень позивача та наданих ним документів, зокрема щодо користування майном (транспортних засобів) третіх осіб, походженням коштів, позичених позивачем іншим особам, та обставин, за яких ці кошти позичалися, складання щодо позивача протоколу про адміністративне правопорушення, нібито приховування цього факту та його не відображення в анкеті доброчесності прокурора, а також у зв`язку з неповним та частково неправильним, на думку окремих членів Кадрової комісії, виконанням позивачем практичного завдання під час проходження атестації.

Позивач наголошує на тому, що він не вчиняв жодних неправомірних дій, про які зазначено в оскаржуваному рішенні і які Кадрова комісія визнала такими, які свідчать про недоброчесність позивача та порушення ним професійної етики. На думку позивача, комісія надала суб`єктивну та водночас упереджену оцінку фактам та подіям, що стосуються його життя і роботи, залишивши при цьому поза увагою пояснення позивача та численні докази, що підтверджують відсутність в діях позивача порушень вимог закону або етичних норм.

Крім того, позивач вказує на те, що оскаржуване рішення Кадрової комісії не є вмотивованим, оскільки не містить викладу мотивів та встановлених документально підтверджених фактів (обставин), за яких позивача визнано таким, що не відповідає невідомо яким (законодавчо не встановленим) критеріям, наявність яких надала б можливість встановити відповідність чи невідповідність позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора. В той же час, на думку позивача, він відповідає вимогам, встановленим до прокурорів статтею 27 Закону "Про прокуратуру", що підтверджується тривалим перебуванням позивача на посаді прокурора.

Ухвалою суду від 07.08.2020, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження у справі за позов ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

03.09.2020 поштою до суду надійшов відзив на позовну заяву Офісу Генерального прокурора, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Як зазначає відповідач, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-ІХ, який набрав чинності 25.09.2019 (далі - Закон № 113-ІХ), запроваджено реформування системи органів прокуратури. Пунктом 9 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" цього Закону передбачено, що атестація прокурорів здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором. Відтак відповідач заперечує доводи позову про те, що проведення атестації на підставі Порядку № 221, а не Закону № 113-ІХ, суперечить Конституції України, оскільки зазначений Порядок прийнятий на виконання вимог закону.

Крім того, відповідач зауважує, що згідно з пунктом 10 Порядку № 221 прокурори усіх рівнів, в тому числі прокурори регіональних прокуратур, мають право подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, в якій зазначається про намір прокурора пройти атестацію, надається згода на обробку персональних даних та на застосування процедур та умов проведення атестації. Позивач особисто та у встановлений Порядком строк подав відповідну заяву, а тому був допущений до проходження атестації прокурорів. У зв`язку з успішним складанням іспиту у формі анонімного тестування на виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, позивача було допущено до наступного етапу атестації, а саме проведення співбесіди з метою перевірки відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Відповідач зазначає, що згідно з положеннями Розділу IV Порядку № 221 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання. Співбесіда прокурора складається з таких етапів як дослідження членами комісії матеріалів атестації та послідовного обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання.

За наслідками проведеної співбесіди Друга кадрова комісія прийняла рішення № 3 від 03.07.2020 про неуспішне проходження позивачем атестації. При цьому, на думку відповідача, рішення є належним чином обґрунтованим та містить достатні підстави, з яких комісія дійшла висновку про наявність сумнівів щодо відповідності позивача вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Крім того, відповідач зауважує, що кадрові комісії наділені сукупністю прав та обов`язків, що надають можливість на власний розсуд визначатися з оцінкою прокурорів, а кожний член комісії, голосуючи за те чи інше рішення, діє за внутрішнім переконанням.

Таким чином, відповідач вважає оскаржуване рішення правомірним і таким, що прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом та пропорційно, а відтак просить суд відмовити у задоволенні позову.

18.09.2020 до суду надійшла відповідь на відзив. У відповіді представник позивача заперечує доводи та аргументи відповідача і зазначає, що питання, пов`язані з проведенням атестації та звільненням прокурорів, не можуть регулюватися підзаконним актом, оскільки згідно із ст. 131-1 Конституції України організація та порядок діяльності прокуратури визначається законом. Натомість Порядок № 221 не є законом України в розумінні Конституції України та Закону України "Про прокуратуру", а тому атестаційна процедура щодо позивача є незаконною.

Крім того, представник позивача зазначає, що відповідно до п. 12 Порядку № 233 у разі рівного розподілу голосів членів кадрової комісії, приймається рішення, за яке проголосував голова комісії. Водночас з протоколу № 3 засідання Дванадцятої кадрової комісії від 03.07.2020 вбачається, що голова комісії ОСОБА_6 вважала, що отримані результати співбесіди та комплексний аналіз матеріалів атестації про професійну компетентність, професійну етику та доброчесність позивача дають підстави для прийняття рішення про успішне проходження ним атестації. Таким чином, з огляду на рівність розподілу голосів та в силу позиції голови Кадрової комісії, відповідач був зобов`язаний прийняти рішення про успішне проходження позивачем атестації, однак неправомірно прийняв протилежне рішення.

Також представник позивача вважає, що висновки Кадрової комісії про нібито недоброчесність позивача у зв`язку з оформленням щодо нього адміністративного протоколу є необґрунтованими, зроблені без належного з`ясування всіх обставин, шляхом перекручування фактів та безпідставного надання оцінки рішенню суду, яке набрало законної сили.

21.09.2020 до суду надійшло клопотання Офісу Генерального прокурора про доручення до матеріалів справи додаткових письмових доказів, разом з заявою відповідача про поновлення строку на їх подання.

Ухвалою суду від 30.09.2020, постановленою із занесенням до протоколу судового засідання, визнано поважними причини пропуску позивачем процесуального строку на подання відповіді на відзив та поновлено відповідний строк.

Крім того, ухвалою суду від 30.09.2020, постановленою із занесенням до протоколу судового засідання, визнано поважними причини пропуску процесуального строку для надання письмових доказів, на яких ґрунтуються доводи та заперечення, викладені у відзиві Офісу Генерального прокурора на позовну заяву, та поновлено відповідачу такий строк.

Ухвалою суду від 30.09.2020 та повторно ухвалою суду від 19.10.2020 з Офісу Генерального прокурора витребувано належним чином засвідчені копії матеріалів службового розслідування щодо можливої відмови прокурором відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області ОСОБА_1 , відрядженим до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, від проходження огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння, призначеного на підставі наказу Генерального прокурора України від 27.04.2018 № 58.

Вказані матеріали службового розслідування надійшли до суду поштою 27.10.2020.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги повністю підтримав та надав пояснення згідно з обґрунтуваннями, наведеними у позовній заяві та відповіді на відзив. Крім того, на вимогу суду, в порядку, визначеному ч. 5 ст. 159 КАС України, представник позивача надав додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що у зв`язку з проведенням співбесіди Кадрова комісія надала позивачу опитувальник із запитаннями, які на думку комісії впливали на прийняття рішення за результатами атестації. На кожне з поставлених питань позивач надав вичерпну відповідь та детально пояснив ті обставини, якими цікавилась комісія. Втім, як видно з оскаржуваного рішення, такі пояснення комісія або взагалі не взяла до уваги, або ж оцінила їх суб`єктивно.

Представник Офісу Генерального прокурора в судовому засіданні позов заперечив з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Вважає оскаржуване рішення правомірним, а заявлені позовні вимоги безпідставними.

Представник іншого відповідача на неодноразові виклики в судове засідання не з`явився, а тому на підставі положень ч. 1, 3 ст. 205 КАС України суд розглядає справу за його відсутності.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам та доводам сторін на підтримку своїх вимог та заперечень, суд зазначає таке.

25.09.2019 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 № 113-IX (далі - Закон № 113-IX), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Відповідно до пункту 6 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

За приписами пункту 7 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором (пункт 9 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX).

Згідно з пунктами 10, 11 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.

На виконання вимог Закону № 113-IX, наказом Генерального прокурора № 221 від 03.10.2019 затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (Порядок № 221).

Так, за визначенням, наведеним в пункті 1 розділу I Порядку № 221 атестація прокурорів - це встановлена Розділом II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

У відповідності до пунктів 2-5 розділу I Порядку № 221 атестація прокурорів регіональних прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями.

Проведення атестації прокурорів та слідчих регіональних прокуратур забезпечують кадрові комісії Офісу Генерального прокурора.

Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями прозоро та публічно у присутності прокурора, який проходить атестацію.

Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.

Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Пунктами 6-8 розділу I Порядку № 221 визначено, що атестація включає в себе три етапи:

1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;

2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

Повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається.

За результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.

Крім того, відповідно до пункту 9 розділу I Порядку № 221 атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.

Заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15 жовтня 2019 року (включно). Особа, яку за рішенням суду поновлено на посаді прокурора або слідчого прокуратури після 15 жовтня 2019 року, подає таку заяву Генеральному прокурору упродовж 5 днів після видання керівником органу прокуратури наказу про її поновлення на посаді.

Заява підписується прокурором особисто.

Під час розгляду справи судом встановлено, що на виконання вищезазначених вимог Закону № 113-IX та Порядку № 221, на ім`я Генерального прокурора позивач 10.10.2019 подав заяву затвердженої типової формою про його переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію (том 1, а.с. 167-168).

Водночас зміст вказаної заяви однозначно свідчить про те, що позивач надав згоду на проходження атестації, погодився з умовами та процедурами її проведення, що передбачені Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженим Генеральним прокурором, а також усвідомлював наслідки неуспішного проходження ним атестації, в тому числі у вигляді звільнення з посади прокурора.

Відтак суд не бере до уваги доводи позивача в частині неправомірності застосування щодо нього атестаційної процедури. Адже, подавши заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію, позивач тим самим підтвердив, що він ознайомлений з умовами та процедурами проведення атестації, погодився на їх застосування та, маючи відповідну фахову освіту і досвід професійної діяльності, розумів правові наслідки непроходження атестації та можливе звільнення з підстав, передбачених Законом № 113-IX.

Інакше, позивач мав право відмовитись від проведення такої атестації та не подавати відповідну заяви, або ж окремо оскаржувати відповідний Порядок проходження прокурорами атестації, чого однак не зробив.

Суд зауважує, що із запровадженням процедури реформування органів прокуратури, законодавець чітко визначив, які саме дії має вчинити особа для подальшого проходження служби в органах прокуратури та окреслив умову продовження відповідної служби, а саме - за наслідками успішного проходження атестації.

Таким чином, оскільки позивач добровільно погодився на проходження атестації щодо нього та усвідомлював наслідки її непроходження, при вирішенні справи суд критично оцінює твердження позивача щодо незаконності процедури атестації та неправомочності кадрової комісії, яка її проводила.

Наведені доводи мали б сенс у випадку неподання позивачем заяви у відповідності до пунктів 10, 11 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX та пунктів 9, 10 Порядку № 221 і, як наслідок, його звільнення з посади прокурора з цих підстав.

Втім, за встановлених обставин справи, враховуючи не лише факт подання такої заяви, але й безпосередню участь позивача у всіх етапах атестації, вказані доводи є безпідставними і розцінюються судом як намагання прокурора уникнути можливих негативних наслідків у зв`язку з неуспішним проходженням атестації.

Також суд вважає помилковими твердження позивача про те, що атестаційна процедура щодо нього проводилась не згідно з законом, а на підставах та в порядку, визначених Порядком № 221, який не є частиною поняття "закон".

Суд враховує, що, дійсно, відповідно до ч. 2 ст. 131-1 Конституції України організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Разом з тим, під організацією та порядком діяльності прокуратури необхідно розуміти функції, повноваження, основні завдання та напрями діяльності органів прокуратури, організаційні засади системи прокуратури. Тому, на думку суду, немає достатніх підстав поширювати вказану конституційну норму на процедуру атестації прокурорів, впроваджену Законом № 113-IX.

Окрім того, Порядок № 221 прийнятий на виконання вимог пункту 9 Розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX, яким прямо передбачено, що атестація прокурорів здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, затвердженим Генеральним прокурором.

Відтак суд відхиляє доводи позивача про те, що проведення атестаційної процедури згідно з Порядком № 221 суперечить Конституції та законам України.

Позивач також посилається на дискримінаційний характер атестації та порушення внаслідок її проходження законних прав та гарантій, передбачених для прокурорів.

Оцінюючи наведені доводи, суд звертає увагу на те, що метою Закону № 113-ІХ, який набрав чинності з 25.09.2019, є реформування органів прокуратури. Запровадження цим Законом атестації прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, як однієї з умов для їх переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, пов`язане в тому числі зі створенням передумов для побудови системи прокуратури, кадровим перезавантаженням органів прокуратури та способом перевірки та оцінки кваліфікацій (професійної компетенції, етики та доброчесності) чинних прокурорів на відповідність їх посадам прокурора в цих органах.

Така атестація визначена законодавцем та відбувалась у спосіб та порядок, який є чинним і стосується всіх прокурорів, які виявили намір продовжувати роботу та пройти атестацію, а тому не може вважатись протиправною чи такою, що носить дискримінаційних характер щодо позивача.

На день ухвалення рішення у цій справі положення Закону № 113-IX є чинними та неконституційними у встановленому порядку не визнані. Так само є чинними і положення Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 221 від 03.10.2019. Отже, відсутні підстави для їх незастосування у спірних правовідносинах.

Зрештою, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 08.07.2003 № 15-рп/2003 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Положення про проведення атестації державних службовців" (справа про атестацію державних службовців), в якому зазначено, що атестація є одним із способів перевірки та оцінки кваліфікації працівника, його знань і навичок. Вона передбачена частиною шостою статті 96 Кодексу законів про працю України, положення якого поширюються і на державних службовців з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про державну службу". Згідно з цією нормою атестацію можуть проводити власник або уповноважений ним орган. Такими органами відповідно до законодавства України є, зокрема, всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Атестація окремих категорій державних службовців передбачена й іншими законами України, зокрема й Законом України "Про прокуратуру".

Значна частина доводів позивача також стосується неправомірності звільнення прокурорів з підстав неуспішного проходження атестації.

Однак такі доводи суд до уваги не бере, оскільки вони виходять за межі предмету спору та заявлених позовних вимог, які стосуються визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації, без вирішення питання про поновлення на публічній службі.

Крім того, під час розгляду справи судом не здобуто жодних доказів, які б вказували на те, що позивач не погоджувався на проведення співбесіди, ставив під сумнів компетентність складу Дванадцятої кадрової комісії або ж до початку проведення співбесіди заявляв відвід будь-кому з членів комісії, який було необґрунтовано відхилено.

Відтак суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що склад Кадрової комісії не відповідає вимогам політичної нейтральності, бездоганної репутації, високої професійної та моральної репутації, суспільного авторитету, зокрема з тих мотивів, що один з членів комісії раніше притягувався до дисциплінарної відповідальності Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокуратури під головуванням позивача.

З огляду на викладене, беручи до уваги відсутність правових підстав для визнання атестації позивача незаконною, а також істотних процедурних порушень у її проведенні, суд доходить висновку про необхідність надання при вирішенні справи оцінки оскаржуваному рішенню кадрової комісії по суті.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача про те, що суд не наділений повноваженнями здійснювати оцінку рішенням кадрових комісій за результатами атестації, зокрема на предмет дотримання прокурором правил професійної етики, доброчесності та рівня його професійної компетентності.

Так, в силу приписів пп. 2 п. 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

Крім того, пунктом 6 розділу V Порядку № 221 визначено, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури про звільнення відповідного прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Отже, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації є законодавчо визначеною підставою для звільнення прокурора з посади, тобто спричиняє для особи негативні юридичні наслідки у вигляді її звільнення з публічної служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначенням, наведеним у п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно з ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб.

Таким чином, спори щодо оскарження рішень кадрових комісій про неуспішне проходження прокурорами атестації належать до компетенції адміністративних судів.

Водночас частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду та вирішення адміністративної справи суд наділений усією повнотою повноважень щодо перевірки оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень не лише на предмет його законності, тобто чи було таке рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, але й з точки зору дотримання інших критеріїв, перелік яких наведено вище.

Поряд з цим, оскільки предметом атестації є оцінка професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора (пункт 5 розділу I Порядку № 221), а рішення про неуспішне проходження прокурором атестації приймається кадровою комісією саме з підстав невідповідності, на думку комісії, прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, суд вважає безпідставними доводи відповідача про те, що суд немає повноважень оцінювати рішення кадрових комісій про неуспішне проходження атестації по суті.

Наведений висновок узгоджується з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення та застосування Конвенції (ст. 32).

Так, у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі "Серявін та інші проти України" ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року).

Також необхідно зауважити, що в частині судового контролю за дискреційними адміністративними актами ЄСПЛ виробив позицію, згідно з якою, за загальним правилом, національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі "Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки" від 31 липня 2008 року, рішення у справі "Брайєн проти Об`єднаного Королівства" від 22 листопада 1995 року, рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру" від 21 липня 2011 року, рішення у справі "Путтер проти Болгарії" від 02 грудня 2010 року).

Крім того, виходячи з практики ЄСПЛ, надання правової дискреції органам влади у вигляді необмежених повноважень є несумісним з принципом верховенства права і закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам та порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання (рішення у справі "Волохи проти України" від 02 листопада 2006 року, рішення у справі "Malone v. United Kindom" від 02 серпня 1984 року).

З огляду на викладене суд відхиляє доводи Офісу Генерального прокурора щодо втручання суду в дискреційні повноваження кадрової комісії та відсутність повноважень суду здійснювати оцінку предмету атестації.

Отже, надаючи по суті оцінку рішенню Дванадцятої кадрової комісії № 3 від 03.07.2020, суд керується такими мотивами.

Відповідно до пункту 1, 2, 4 розділу IV Порядку № 221 у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди.

До початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками.

Для виконанням практичного завдання прокурору видається чистий аркуш (аркуші) паперу з відміткою комісії. Комісія, у разі наявності технічної можливості, може забезпечити виконання прокурорами практичного завдання за допомогою комп`ютерної техніки.

Пунктами 8-11 розділу IV Порядку № 221 визначено, що співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.

Для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про:

1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати;

2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг;

3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора;

4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).

Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.

Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).

Згідно з пунктами 12-16 розділу IV Порядку № 221 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

Співбесіда прокурора складається з таких етапів:

1) дослідження членами комісії матеріалів атестації;

2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання;

Співбесіда проходить у формі засідання комісії.

Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.

Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.

Судом встановлено, а сторонами не заперечується, що позивач успішно пройшов перших два етапи атестації та був допущений до співбесіди.

Перед проведенням співбесіди, яка відбулась 03.07.2020, у відповідності до Порядку № 221 позивач виконав практичне завдання, а саме вирішив ситуативне Завдання № 3 та надав письмові відповіді на поставлені чотири питання (том 1, а.с. 169-175).

Крім того, на пропозицію Кадрової комісії позивач заповнив так званий "опитувальник" та надав письмові пояснення на запитання, що виникли у членів комісії у зв`язку з проведенням атестації, а саме: 1) щодо підстав та обставин, за яких щодо позивача 25.03.2018 було складено протокол про адміністративне правопорушення за керування транспортним засобом у нетверезому стані; 2) щодо декларування у 2015 році житлового будинку, належного на праві власності дружині позивача; 3) щодо декларування у 2015 році права власності дружини позивача на автомобіль "Opel Movano", 2002 року випуску; 4) щодо декларування у 2015 році права користування автомобілем "Mitsubishi Pajero Wagon", 2007 року випуску, власником якого є гр. ОСОБА_3 ; 5) щодо декларування у 2018 році права користування автомобілем "Toyota Camry", 2006 року випуску, власником якого є гр. ОСОБА_4 , та автомобіля "Lexus LS460", 2007 року випуску, власником якого є гр. ОСОБА_5 (том 1, а.с. 26-29). При цьому суд зауважує, що на кожне з поставлених питань позивач надав детальні пояснення, які підтвердив відповідними документами.

Як видно з протоколу засідання Дванадцятої кадрової комісії № 3 від 03.07.2020 (том 1, а.с. 176-184), комісія провела співбесіду з позивачем ОСОБА_1 з метою виявлення його відповідності вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, в ході якої дослідила матеріали атестації та виконане практичне завдання.

За результатами співбесіди висловились голова комісії ОСОБА_6 та член комісії ОСОБА_7 , які зазначили, що на їхню думку отримані дані та комплексний аналіз матеріалів атестації про професійну компетентність, професійну етику та доброчесність позивача дають підстави прийняти рішення про успішне проходження атестації.

Натомість член комісії ОСОБА_8 звернув увагу комісії на суттєві порушення вимог професійної етики, зокрема при складанні стосовно позивача протоколу про адміністративне правопорушення, а також в частині користування майном третіх осіб.

Крім того, член комісії ОСОБА_9 зазначила, що на її думку наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності позивача вимогам професійної компетентності у зв`язку з неповним та частково невірним виконанням практичного завдання.

Після цього на голосування комісії постановлено пропозицію щодо ухвалення рішення про успішне проходження атестації позивачем. Результати голосування: "за" - 3, "проти" - 3. Комісія вирішила: ухвалити рішення про неуспішне проходження прокурором ОСОБА_1 атестації.

Вказане рішення оформлене рішенням № 3 від 03.07.2020 (том 1, а.с. 185-188), яке є предметом оскарження у цій справі.

Позивач наголошує на порушенні відповідачем Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 17.10.2019 № 233 (Порядок № 233). Так, на думку позивача, оскільки голоси членів комісії розподілились рівно, в силу позиції голови комісії відповідач був зобов`язаний прийняти рішення про успішне проходження ним атестації.

Втім, зазначені доводи суд вважає помилковими. Так, згідно з абзацом 1 пункту 12 вищевказаного Порядку рішення комісії, крім зазначених в абзаці другому цього пункту, в тому числі процедурні, обговорюється її членами і ухвалюються шляхом відкритого голосування більшістю голосів присутніх на засіданні членів комісії. Член комісії вправі голосувати "за" чи "проти" рішення комісії. У разі рівного розподілу голосів, приймається рішення, за яке проголосував голова комісії.

Водночас абзацом 2 пункту 12 Порядку № 233 передбачено, що рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації.

Отже, правило щодо вирішального голосу голови в разі рівного розподілу голосів членів кадрової комісії не поширюється на рішення комісії про успішне проходження прокурором атестації, для ухвалення якого необхідно щонайменше чотири голоси.

Відтак, оскільки рішення про успішне проходження позивачем атестації не набрало необхідної кількості голосів, комісія правомірно прийняла рішення про неуспішне проходження позивачем атестації, незалежно від того, за яке рішення голосувала голова комісії.

Змістовний аналіз оскаржуваного рішення свідчить про те, що підставами для прийняття рішення про не проходження позивачем атестації стали висновки комісії про його невідповідність вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, які, у свою чергу, обґрунтовуються:

1) сумнівами членів комісії щодо правомірності користування позивачем майном (транспортних засобів) третіх осіб, походженням коштів, позичених іншим особам, та обставинами, за яких ці кошти позичалися;

2) фактом складання щодо позивача протоколу про адміністративне правопорушення за керування автомобілем у нетверезому стані, приховування позивачем цього факту та його не відображенням в анкеті доброчесності прокурора;

3) сумнівами щодо відповідності позивача вимогам професійної компетентності у зв`язку з неповним та частково неправильним виконанням практичного завдання.

Так, в оскаржуваному рішенні зазначено, що відповідно до декларацій особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2015 рік ОСОБА_1 з 28.02.2015 користувався легковим автомобілем "Mitsubishi Pajero Wagon" 2007 року випуску, що належить гр. ОСОБА_3 . Крім того, відповідно до декларацій за 2018-2019 рр. з 01.12.2018 ОСОБА_1 користувався автомобілем "Lexus LS460" 2007 року випуску, що належить гр. ОСОБА_10 , з 25.02.2018 - автомобілем "Тоуоtа Саmry" 2006 року випуску та з 20.01.2019 - автомобілем "Кіа Рісаnto" 2007 року випуску, що належать ОСОБА_4 . Як пояснив ОСОБА_1 , з ОСОБА_3 він тривалий час знаходиться у дружніх стосунках та є кумами, також прокурор є хрещеним батьком доньки ОСОБА_11 , з якою та з ОСОБА_10 перебуває у дружніх стосунках приблизно 15 років. Автомобілі надавалися у тимчасове користування за усною домовленістю. Необхідність користування вказаними автомобілями ОСОБА_1 пояснив тим, що у нього були кредитні зобов 'язання на суму 45 тис. дол. США (виплати за будинок), у зв`язку з чим не міг придбати власне авто, але потребував його наявності для своїх потреб. Водночас, надаючи відповіді на інші питання, ОСОБА_1 зазначав, що договір іпотеки погашено ще в грудні 2016 року. Крім того, відповідно до декларації за 2015 рік ОСОБА_1 вказував грошові активи у розмірі 265 тис. грн. (готівкові кошти) та 17 тис. дол. США (кошти позичені третім особам). При цьому комісія відзначила, що прокурор не зміг відповісти на питання, кому було позичено зазначені кошти та яке їхнє походження.

З огляду на викладене у Кадрової комісії виникли обґрунтовані сумніви щодо відповідності позивача вимогам професійної етики в частині користування майном третіх осіб, походження коштів, позичених іншим особам, та обставин, за яких ці кошти позичалися.

Разом з тим, суд зауважує, що рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття (пункт 2 Порядку № 233).

Крім того, загальними вимогами, що висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Проте наведені вище підстави Кадрової комісії для висновку про невідповідність позивача вимогам професійної етики свідчать про недотримання відповідачем вимог щодо ясності, чіткості, доступності, зрозумілості та обґрунтованості прийнятого рішення за результатами атестації, виконання яких є запорукою доведення до прокурора, який проходить атестаційну процедуру, правомірності прийнятого щодо нього рішення та передбачуваності наслідків його прийняття.

Фактично оскаржуване рішення в цій частині зводиться до констатації фактів існування між позивачем та третіми особами певних цивільно-правових відносин з приводу користування майном (транспортними засобами) та надання позики грошових коштів.

Суд зауважує, що такі відносини чинним законодавством не заборонені. Відтак Кадрова комісія, вважаючи що дії позивача суперечать вимогам професійної етики та порушують норми законодавчих актів або ж Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів, була зобов`язана належним чином обґрунтувати відповідні висновки, та з посиланням на конкретні докази та обставини пояснити, в чому саме полягає допущене позивачем порушення та чому, на думку комісії, таке порушення свідчить про недотримання позивачем професійної етики.

Втім, оскаржуване рішенні такого обґрунтування не містить, а Кадрова комісія лише обмежилася посиланням на "наявність сумнівів щодо відповідності позивача вимогам професійної етики в частині користування майном третіх осіб, походження коштів, позичених іншим особам, та обставин, за яких ці кошти позичалися".

При цьому відповідач залишив поза увагою письмові пояснення, що надавалися позивачем на вимогу комісії, та додані до них документи. Водночас зі змісту цих пояснень видно, що позивач детально пояснив, на яких підставах користувався транспортними засобами третіх осіб, ким ці особи є для нього, у яких відносинах він перебуває з ними та за які кошти треті особи придбавали відповідні транспортні засоби. Крім того, позивач надав комісії пояснення щодо наявності у нього кредитних зобов`язань перед банком, що виникли у 2007 році, а також порядку їх виконання та джерел погашення заборгованості, тощо.

Натомість як у протоколі засідання комісії, так і в оскаржуваному рішенні відсутні відомості про надання оцінки зазначеним поясненням позивача та їх відхилення, у випадку якщо комісія вважала, що надані позивачем пояснення та їх документальне підтвердження не спростовують фактів порушення позивачем вимог професійної етики.

На думку суду, необхідність належного обґрунтування висновків комісії в цій частині є очевидною, адже сам по собі факт користування чужими транспортними засобами, так само як і факт надання (отримання) позики не є свідченням порушення вимог чинного законодавства або ж правил прокурорської етики.

При цьому необхідно врахувати, що, як видно з витребуваних судом декларацій позивача (том 1, а.с. 197-250, том 2, а.с. 1-6), позивач щорічно декларував відповідні права користування майном третіх осіб (транспортними засобами), а також наявні у його власності готівкові кошти та кошти, що позичалися третім особам.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто державні органи наділені лише тими повноваженнями і компетенцією, які визначені законом і не можуть на свій розсуд привласнювати повноваження інших державних органів.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про запобігання корупції" № 1700-VII від 14 жовтня 2014 року (далі - Закон № 1700-VII) Національне агентство з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

У відповідності до п. 8 ч. 1 ст. 11 Закону № 1700-VII до повноважень НАЗК належать здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

НАЗК проводить перевірку декларації на підставі інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб, із засобів масової інформації та інших джерел, про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей. У разі встановлення за результатами повної перевірки декларації відображення у декларації недостовірних відомостей Національне агентство письмово повідомляє про це керівника відповідного державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх апарату, юридичної особи публічного права, в якому працює відповідний суб`єкт декларування, та спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції (ч. 1, 2 ст. 50 Закону № 1700-VII).

Отже, повноваження стосовно здійснення контролю та перевірки декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, незалежно від посади, яку займає така особа, віднесені до виключної компетенції НАЗК і можуть бути реалізовані в порядку, визначеному Законом № 1700-VII.

Вказаний правовий висновок наведений у багатьох рішеннях Великої Палати Верховного Суду (наприклад, в постановах від 02.10.2018 у справі № 800/433/17 та від 30.10.2018 у справі № 800/497/17) та Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.04.2018 у справі № 814/886/17, від 23.01.2019 у справі № 820/1783/17).

Водночас пунктом 9 розділу IV Порядку № 221 передбачено, що для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати, зокрема в НАЗК, необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а саме: а) інформацію про відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції.

З огляду на викладене суд приходить до переконання, що висновки Кадрової комісії про невідповідність позивача вимогам професійної етики в частині користування майном третіх осіб, походження коштів, позичених іншим особам, та обставин, за яких ці кошти позичалися, є необґрунтованими, суб`єктивними і такими, що зроблені винятково на підставі припущень та за відсутності будь-яких належних доказів, які б окремо або в сукупності свідчили про порушення позивачем вимог законодавства у сфері запобігання корупції, зокрема щодо відповідності витрат і майна прокурора та членів його сім`ї задекларованим доходам, декларування ним недостовірних відомостей, наявності ознак незаконного збагачення чи необґрунтованості набутих активів.

Крім того, в оскаржуваному рішенні зазначено, що на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора, у Комісії наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_1 вимогам професійної етики та доброчесності в частині пояснень про складення щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення. Так, комісією встановлено, що 25.03.2018 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії БД № 408685, в якому вказано, що 25.03.2018, приблизно в 00:10 год, на а/д М-12 381км+500 м, водій ОСОБА_1 керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння. Факт складення протоколу прокурор під час співбесіди підтвердив. Відповідно до Порядку проведення таємної перевірки доброчесності прокурорів в органах прокуратури України, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 16.06.2016 № 205, прокурор зобов`язаний щороку до 01 лютого подавати до підрозділу внутрішньої безпеки власноруч заповнену анкету доброчесності прокурора за затвердженою формою. ОСОБА_1 подав відповідну анкету 30.01.2019 за № 25/2-45-2-576 вх-19, однак не вказав відповідних даних щодо складення відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, хоча безпосередньо в анкеті є графа, що передбачає повідомлення будь-яких інших відомостей, які прокурор вважає необхідними зазначити у зв`язку з таємною перевіркою доброчесності.

Також в рішенні комісії зазначено, що відповідно до реєстру судових рішень Калинівським районним судом Вінницької області було розглянуто справу № 132/1161/18 від 06.04.2018 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 . Відповідно до змісту вказаного рішення, ОСОБА_1 свою вину не визнав. Суду пояснив, що дійсно, 25.03.2018, приблизно в 00:10 год., на а/д М-12 381км+500 м, він керував автомобілем марки "Toyota Саmry" та був зупинений працівниками поліції. Працівниками поліції було складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП, за те, що він керував автомобілем транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння відмовився. Провадження було закрито у зв 'язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Однак у вищевказаній ухвалі зазначено, що ОСОБА_1 не працює, тобто останній не повідомив суд про свою посаду та місце роботи та не зміг пояснити цей факт в ході співбесіди. Вищевказане свідчить про те, що приховування ОСОБА_1 фактів складання щодо нього адміністративного протоколу та своєї посади і місця роботи при розгляді справи в суді, а також не відображення цих відомостей у анкеті доброчесності прокурора дискредитує його як представника прокуратури та може зашкодити авторитету прокуратури.

Перевіряючи вказані висновки, суд встановив, що 25.03.2018 щодо позивача, як водія, працівниками Управління патрульної поліції у Вінницькій області було складено протокол серії БД № 408685 про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП (відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння), а також винесено постанову серії БР № 524611 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП (керування транспортним засобом в темну пору доби, що має несправності зовнішніх світлових приладів).

В подальшому відповідні рішення та дії патрульних поліцейських у встановленому законом порядку визнані неправомірними.

Так, постанова серії БР № 524611 від 25.03.2020 скасована заступником начальником Управління патрульної поліції у Вінницькій області в порядку адміністративного оскарження, із закриттям справи про адміністративне правопорушення. Цей факт підтверджується листом Управління патрульної поліції у Вінницькій області від 28.03.2018 № Г-214/41/21/01-2018 (том 2, а.с. 79).

Крім того, постановою Калинівського районного суду Вінницької області від 06.04.2018 у справі № 132/1161/18 провадження в справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Вказана постанова набрала законної сили. При цьому нею констатовано, що факт перебування позивача у стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом не відповідає дійсності.

Крім того, зі змісту постанови вбачається, що при вирішенні справи про адміністративне правопоршунення суд врахував пояснення позивача, який з`явився на виклик суду та надав пояснення щодо обставин складання відносно нього протоколу.

Так, у постанові суду зазначено, що позивач пояснив, що, дійсно, 25.03.2018, приблизно о 00:10 год., на а/д М-12 381км+500 м, він керував автомобілем марки "Toyota Camry" та був зупинений працівниками поліції за те, що нібито рухався з технічною несправністю, а саме не горіла лампа лівої фари в режимі ближнього світла. Однак дані твердження працівників поліції були безпідставними, що підтверджується листом Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у Вінницькій області № Г-214/41/21/01-2018 від 28.03.2018, в якому чітко зазначено, що вході всебічної перевірки фактів і обставин події, що відбулась 25.03.2018 року, керуючись вимогами ч. 3 ст. 293 КУпАП, постанова серії БР № 524611 від 25.03.2018 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КУпАП, скасована, а справа закрита.

Крім того, позивач пояснив суду, що працівники поліції склали адміністративний протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП, за те, що нібито він керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та від проходження медичного огляду на стан алкогольного спяніння відмовився. Однак позивач зазначив, що від проходження медичного огляду на стан алкогольного сп`яніння він не відмовлявся, а навпаки просив працівників поліції забезпечити охорону його автомобіля іншим екіпажем патрульної поліції, оскільки на вулиці була вже ніч. Після цього він дав згоду проїхати до медичного закладу для проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння, але це прохання залишилось поза увагою працівників поліції. Після складення протоколу про адміністративне правопорушення, позивач одразу самостійно проїхав до Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, де пройшов медичне обстеження. За результатами обстеження ознак алкогольного сп`яніння не виявлено, що зафіксовано у медичній виписці № 7420 від 25.03.2018.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засада судочинства є обов`язковість судового рішення.

Також частиною першою статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Крім того, з огляду на загальновизнаний правовий принцип презумпції невинуватості, особа вважається невинуватою у вчиненні адміністративного правопорушення і не може бути піддана адміністративному стягненню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і, в даному випадку, встановлено постановою суду.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 78 КАС України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, враховуючи постанову Калинівського районного суду Вінницької області від 06.04.2018 у справі № 132/1161/18, якою справу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, стосовно позивача закрито за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, суд при вирішенні цієї справи виходить з того, що 25.03.2018 позивач не керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та не відмовлявся на вимогу патрульних поліцейських проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння, тобто не вчиняв будь-яких протиправних дій, пов`язаних з відповідною подією, та є невинуватим у вчиненні інкримінованих йому правопорушень.

Тому, на думку суду, Кадрова комісія безпідставно оцінила вищезазначену подію як таку, що свідчить про невідповідність позивача вимогам професійної етики і, як вбачається з оскаржуваного рішення, подала її в світлі винуватості позивача у керуванні автомобілем в нетверезому стані.

Крім того, суд вважає безпідставними твердження комісії щодо наявності у позивача обов`язку вказати в анкеті доброчесності прокурора за 2018 рік про факт складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення.

Як видно з форми цієї анкети, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України від 16.06.2016 № 205 (том 1, а.с. 20-21), в анкетні відсутня графа, яка б зобов`язувала позивача зазначити відповідні відомості. Водночас графа "Повідомте будь-які інші відомості, які вважаєте необхідними зазначити у зв`язку з таємною перевіркою доброчесності" такого обов`язку на позивача не покладає, а залишає на розсуд самого прокурора вирішення питання про те, що саме він може повідомити у цій графі.

Між тим, оскільки постановою суду, яка набрала законної сили, справу щодо позивача про адміністративне правопорушення було закрито за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, що означає, що позивач не лише не вчиняв відповідного правопорушення, але й що таке правопорушення в принципі не мало місця, суд погоджується з доводами позивача про те, що він не повинен був зазначити в анкеті доброчесності прокурора відомості про складання відповідного протоколу.

Крім того, в оскаржуваному рішенні Кадрова комісія також поставила у провину позивачу те, що, як видно зі змісту постанови Калинівського районного суду Вінницької області від 06.04.2018, позивач зазначив, що не працює. Це, на думку комісії, свідчить про приховування позивачем факту складання щодо нього адміністративного протоколу та своєї посади при розгляді справи в суді і дискредитує його як представника прокуратури.

Разом з тим, суд зазначає, що реквізити постанови у справі про адміністративне правопорушення визначені статтею 283 КУпАП, згідно з якою постанова має містити, зокрема, відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дату народження, місце проживання чи перебування.

Отже, зазначення у постанові місця праці особи, щодо якої здійснюється розгляд справи, не є обов`язковим, а відтак відсутній обов`язок такої особи повідомляти відповідні відомості органу (посадовій особі), яка здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення.

До того ж оформлення постанови здійснювалось судом і до цього позивач немає жодного стосунку.

Також не відповідають дійсності висновки Кадрової комісії про приховування позивачем факту складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення.

Так, судом встановлено, що вже 27.03.2018, тобто через два дні після цієї події, наказом Генерального прокурора України ОСОБА_15 № 58 призначено службове розслідування за фактом можливої відмови прокурором відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області ОСОБА_1 , відрядженим до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, від проходження огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння та визначено наступний склад комісії з проведення службового розслідування: 1) заступник керівника Генеральної інспекції (голова комісії) Міськів Д.М.; 2) прокурор відділу службових розслідувань управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції ОСОБА_12 ; 3) прокурор відділу роботи з кадрами та персоналом державної служби Департаменту кадрової роботи та державної служби ОСОБА_13 ; 4) прокурор відділу запобігання правопорушенням в органах прокуратури управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції (з місцем дислокації у прокуратурі Вінницької області) ОСОБА_14 .

При цьому оглядом матеріалів службового розслідування суд встановив, що в ході розслідування комісія ретельно дослідила усі обставини події, відібрала пояснення у прокурора ОСОБА_1 та патрульних поліцейських, які оформляли щодо нього адміністративні матеріали, витребувала та отримала численні документи, пов`язані з проведенням службового розслідування: накази про призначення позивача на посаду прокурора та про відрядження до КДКП, оглядову довідку особової справи прокурора, характеризуючи відомості щодо прокурора, протокол про адміністративні правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП, постанову про накладення адміністративного стягнення серії БР № 524611 від 25.03.2018, лист Управління патрульної поліції у Вінницькій області від 28.03.2018 № Г-214/41/21/01-2018, виписку з медичної карти хворого № 7420 від 25.03.2018 та інформацію з Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги (лист від 30.03.2018 № 01-26/613), документи, пов`язані з судовим розглядом справи про адміністративне правопорушення, зокрема постанову Калинівського районного суду Вінницької області від 06.04.2018 у справі № 132/1161/18, тощо (том 2, а.с. 45-106).

Відповідно до висновку службового розслідування, затвердженого Генеральним прокурором України ОСОБА_15 23.04.2018, факти керування прокурором ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а також відмова від проходження огляду з метою його виявлення не знайшли підтвердження, підстав для притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності не вбачається.

Наведеним повністю спростовуються доводи Кадрової комісії про приховування позивачем факту складання щодо нього адміністративного протоколу, адже такий факт не лише не приховувався, але й був предметом перевірки комісією Генеральної прокуратури України під час проведення службового розслідування, призначеного Генеральним прокурором України.

Більше того, вищезазначеним висновком службового розслідування підтверджено відсутність підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у зв`язку з можливою відмовою від проходження на вимогу працівників поліції огляду на виявлення стану алкогольного сп`яніння.

Таким чином, в основу своїх висновків про невідповідність позивача вимогам професійної етики та доброчесності Кадрова комісія поклала події та факти, які у передбаченому законом порядку вже були предметом неодноразових перевірок уповноважених на державних органів (посадових осіб) та суду, і за результатами яких не встановлено будь-яких незаконних (неправомірних) діянь позивача.

З огляду на викладене суд приходить до переконання, що висновки комісії в цій частині оскаржуваного рішення є необґрунтованими, необ`єктивними і такими, що спростовуються сукупністю доказів, що не були взяті до уваги при проведенні атестації.

Крім того, ще однією підставою для прийняття оскаржуваного рішення є висновок Кадрової комісії про наявність сумнівів щодо відповідності позивача вимогам професійної компетентності у зв`язку з неповним та частково неправильним виконанням практичного завдання.

Дійсно, відповідно до приписів пункту 5 розділу І Порядку № 221 предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

Водночас ні Порядок № 221, ні Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" не містять чітких критеріїв/показників збирання, дослідження та оцінки інформації, що є необхідною для цілей атестації.

З аналізу положень пункту 5 та підпункту 3 пункту 6 розділу І Порядку № 221 можливо дійти висновку, що встановлення рівня професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок) та перевірка дотримання ним професійної етики та доброчесності мають різні критерії. Відтак, ухвалюючи рішення про неуспішне проходження атестації з підстав недостатнього рівня професійної компетентності прокурора, чи за наявності сумніві у його доброчесності та професійної етики, комісія має зазначити на чому базуються такі висновки, тобто обґрунтувати своє рішення належним чином.

Так, судом встановлено, що Кадрова комісія оцінила рівень володіння практичними уміннями та навичками позивача на підставі виконаного практичного завдання.

При цьому, як видно з протоколу засідання комісії та оскаржуваного рішення, в цілому позивач правильно виконав відповідне письмове завдання та надав відповіді на усі поставлені перед ним теоретичні питання.

Водночас, на думку суду, незгода окремих членів комісії з розв`язанням окремих завдань практичного завдання ще не може свідчити про невідповідність позивача вимогам професійної компетенції в частині рівня знань та практичного застосування законодавства.

Тому сумніви щодо достовірності результатів іспиту чи наявності інших недоліків рівня знань у позивача мають бути належним чином обґрунтовані. Отже, саме на Кадрову комісію покладається обов`язок довести, що рівень володіння практичними уміннями та навичками позивача є настільки низьким і непрофесійним, що дає підстави вважати його професійно некомпетентним прокурором, тобто прокурором, який не здатний виконувати передбачені законом функції та завдання прокуратури.

Разом з тим, надаючи оцінку виконаному позивачем практичному завданню відповідач вживає формулювання на кшталт "відповів частково невірно", "вирішив завдання частково неправильно", "надав відповідь на це питання, але не надав на інше", "відповів не повністю".

Наведене вказує на те, що висновки комісії про професійну некомпетентність позивача у зв`язку з виконанням практичного завдання насправді ґрунтуються лише сумнівах та суб`єктивному сприйнятті окремих членів комісії наданих позивачем відповідей з точки зору їх правильності та повноти. Це додатково підтверджується тим, що троє членів комісії (з шести) визнали позивача таким, який відповідає вимогам до прокурора, в тому числі в частині професійної компетентності.

Крім того, суд враховує, що в силу положень Порядку № 221 оцінка професійної компетентності прокурора включає також перевірку загальних здібностей та навичок прокурора, які, у свою чергу, встановлюються за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону.

Натомість з оскаржуваного рішення слідує, що оцінка професійної компетентності позивача була здійснена Кадровою комісією лише на підставі виконаного практичного завдання та без урахування того, що позивач успішно пройшов попередні етапи атестації.

Висновки комісії в цій частині суд критично оцінює також з огляду на послужний список позивача та досвід його роботи. Адже на фоні 20-річного стажу роботи позивача в органах прокуратури, зокрема на керівних посадах, для зайняття яких до кандидатів висуваються особливі вимоги (наприклад, позивач займав посади міжрайонного та районного прокурора області, тривалий час очолював відділ нагляду за додержанням законів при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні обласної прокуратури, відряджався для участі у роботі Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів на постійній основі), висновки кадрової комісії щодо професійної невідповідності позивача лише з мотивів неповного та частково неправильного виконання теоретичного практичного завдання є очевидно недостатніми та непереконливими.

Як вже зазначалось, згідно з практикою ЄСПЛ щодо судового контролю за дискреційними адміністративними актами адміністративних органів, суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів. Також суди повинні дослідити зазначені акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.

Отже, у даному випадку суд вважає, що висновки кадрової комісії щодо невідповідності позивача вимогам професійної компетентності з мотивів неповного та частково неправильного виконання практичного завдання не можуть визнаватися обґрунтованими, а, знову-таки, мають винятково суб`єктивну основу та не враховують усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Відповідно до ст. 8 Конституції України та ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч. 2 ст. 21, ч. 1 ст. 23 Загальної декларації прав людини кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Частиною другою статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з положеннями ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .

Відповідно до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За змістом пункту 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відтак, перевіривши обґрунтованість ключових доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 належить задовольнити повністю.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат у справі суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 840,80 грн належить стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора, оскільки інший відповідач (кадрова комісія) хоч і вважається суб`єктом владних повноважень в розумінні положень адміністративного судочинства, але є дорадчим колегіальним органом та немає статусу юридичної особи.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295, 371 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Дванадцятої кадрової комісії за № 3 від 03 липня 2020 року про неуспішне проходження атестації прокурором відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області Грушковським Віталієм Юзефовичем.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до адміністративного суду судовий збір в розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

1) позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) відповідач 1: Дванадцята кадрова комісія (місцезнаходження: вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011);

3) відповідач 2: Офіс Генерального прокурора (, місцезнаходження: вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011).

Повне судове рішення буде складено 09.11.2020.

Суддя Сало Павло Ігорович