Справа № 640/2202/19
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2020-10-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2202/19 Суддя першої інстанції: Клочкова Н.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Костюк Л.О. та Чаку Є.В.,

за участю секретаря - Король Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, за участю третьої особи - Державної судової адміністрації України, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати протиправними дії Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо не проведення перерахунку суддівської винагороди та виплати суддівської винагороди згідно з нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII;

- зобов`язати Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ провести перерахунок та виплатити позивачу суддівську винагороду відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII з розрахунку посадового окладу у розмірі 120000 грн 00 коп., починаючи з 28 липня 2017 року, з розрахунку посадового окладу у розмірі 132150 грн 00 коп., починаючи з 01 січня 2018 року, із застосуванням регіонального коефіцієнту до базового розміру посадового окладу 1,25, з доплатою за вислугу років 70 % посадового окладу та з урахуванням виплачених грошових коштів за цей період.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що суд першої інстанції застосував норми права, які не регулюють спірні правовідносини. Позивач наполягає на тому, що визначальним для вирішення справи є саме підтвердження суддею за результатами кваліфікаційного оцінювання відповідності займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді). Також позивач просить врахувати, що позбавлений можливості здійснювати правосуддя із незалежних від нього причин. ОСОБА_1 наголошує на тому, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ є касаційним судом того рівня і спеціалізації, що й Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду. Крім того позивач зазначає, що не ставить питання про нарахування суддівської винагороди як судді вищого спеціалізованого суду, якими є Вищий антикорупційний суд та Вищий суд з питань інтелектуальної власності.

Додатково позивач вказує на те, що він є особою, яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище, у зв`язку з чим справа повинна була розглядатися у порядку загального позовного провадження.

Відповідач та третя особа подали відзиви на апеляційну скаргу, в яких зазначили, що суддівська винагорода позивачу як судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ виплачується в розмірі, установленому ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI. Натомість умови, з якими п. 22 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII пов`язує можливість виплати суддівської винагороди за новими правилами, у ОСОБА_1 відсутні.

Під час судового засідання позивач підтримав апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Інші учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, проте у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суд не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 2 ст. 313 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності представників відповідача та третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року - без змін, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що ОСОБА_1 займає посаду судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 липня 2017 року № 351/вс-17 позивача визнано таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду.

Водночас на посаду судді у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду ОСОБА_1 призначений не був.

Позивач звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із заявою від 30 серпня 2018 року про нарахування і виплату суддівської винагороди відповідно до п.п. 22, 24 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення», ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.

Листом від 25 вересня 2018 року № 491/0/4-18 позивачу було повідомлено про відсутність підстав для задоволення вказаної заяви з тих підстав, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, набуває суддя, який не тільки підтвердив здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, але й фактично здійснює правосуддя в такому судді.

Не погоджуючись з такими діями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо відмови в проведенні перерахунку та виплати суддівської винагороди згідно з нормами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що наявність у позивача лише рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 липня 2017 року № 351/вс-17 про визнання таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду, не надає йому права на отримання суддівської винагороди із розрахунку діючого судді Верховного Суду з доплатами, у розмірах зазначених в Законі України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.

Під час ухвалення рішення суд першої інстанції врахував правові висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 14 травня 2020 року у справі № 826/12993/17.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

На час виникнення спірних правовідносин питання суддівської винагороди регулювалися Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, який набрав чинності з 30 вересня 2016 року.

Так, у відповідності до ч. 2 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з ч. 3 ст. 135 вказаного Закону базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

За правилами ч. 4 ст. 135 цього ж Закону до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

Водночас п.п. 22, 23 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

До проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

У свою чергу ч.ч. 3, 4 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI на час виникнення спірних правовідносин передбачали, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом: 1) судді апеляційного суду - 1,1; 2) судді вищого спеціалізованого суду - 1,2; 3) судді Верховного Суду України, судді Конституційного Суду України - 1,3.

ОСОБА_1 здійснюються нарахування і виплата суддівської винагороди як судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за правилами, що встановлені ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI.

Позивач вважає, що у зв`язку з проходження кваліфікаційного оцінювання для участі в конкурсі на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду та визнанням його таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у вказаному суді набув право на отримання суддівської винагороди у розмірі, передбаченому Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII для суддів Верховного Суду.

Під час розгляду і вирішення справи суд першої інстанції правильно врахував, що питання щодо застосування п. 22 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII вже були предметом розгляду у Верховному Суді (Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду).

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд сформулював правову позицію, відповідно до якої виходячи із аналізу положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, право на отримання суддівської винагороди за правилами ч. 2 ст. 135 цього Закону, виникає у судді за наявної сукупності таких умов:

- проходження кваліфікаційного оцінювання, за результатами якого складено висновок про підтвердження здатності кандидата здійснювати судочинство у відповідному суді, створеному на підставі ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII та ст. 125 Конституції України;

- зайняття вакантної посади судді згідно з рейтингом суддів до відповідного суду, створеного на підставі ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII та ст. 125 Конституції України;

- зарахування судді до штату відповідного суду, створеного на підставі ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII та ст. 125 Конституції України;

- фактичне виконання своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя у відповідному суді, створеному на підставі ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII та ст. 125 Конституції України;

- законодавче закріплення розміру посадового окладу суддівської винагороди для судді суду, створеного на підставі ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII та ст. 125 Конституції України.

Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 826/13355/17, від 14 травня 2020 року у справі № 826/12993/17, від 03 червня 2020 року у справі № 826/14879/17, від 14 липня 2020 року у справі № 826/13405/17.

Учасниками справи не заперечується відсутність у позивача сукупності умов, що визначені Верховним Судом для виникнення права на виплату суддівської винагороди відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.

ОСОБА_1 вважає, що вказаний правовий висновок не може бути застосований під час вирішення цієї справи, адже позивачем у справі № 826/12993/17 був суддя Вищого адміністративного суду України, який ставив питання про виплату йому суддівської винагороди як судді вищого спеціалізованого суду.

Разом з тим зазначені відмінності у фактичних обставинах справи не є такими, що виключають можливість застосування правових висновків Верховного Суду, адже Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Вищий адміністративний суд України одночасно та з однакової підстави припинили здійснювати правосуддя.

Так, згідно з п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України діяли у межах їх повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду.

Також Верховним Судом у межах раніше зазначених справ вирішувалося питання про можливість виплати суддівської винагороди відповідно до ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII в цілому, а не відповідно до окремого пункту ч. 3 ст. 135 вказаного Закону.

Крім того ОСОБА_1 наполягає на неправильному застосуванні судами п. 22 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.

Позивач зазначає, що він підтвердив здатність здійснювати правосуддя Касаційному кримінальному судів у складі Верховного Суду, який є судом того ж рівня та спеціалізації, що і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Надаючи оцінку зазначеному доводу, колегія суддів враховує, що згідно з п. 22 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді у двох окремих та самостійних випадка, а саме:

- суддя за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді);

- суддя призначений на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності вказаним Законом.

Як раніше зазначалося, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII набув чинності 30 вересня 2016 року. Після набрання чинності вказаним Законом ОСОБА_1 приймав участь у конкурсі на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, проте не був призначений на зазначену посаду.

Разом з тим у межах вказаного конкурсу позивач проходив кваліфікаційне оцінювання та згідно з рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 липня 2017 року № 351/вс-17 визнаний таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду.

Стосовно визначених у п. 22 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII умов щодо «підтвердження відповідності займаній посаді» або «здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді» колегія суддів зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», що набрав чинності 30 вересня 2016 року, були викладені у новій редакції ст.ст. 124-129, 130, 131, 147-148, 149, 151, 153 Конституції України. Вказаний Закон передбачає зміну, зокрема судоустрою України, порядку утворення, реорганізації і ліквідації судів.

Відповідно до пп. 4 п. 161 розділу XV Конституції України з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», має бути оцінена в порядку, визначеному законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади. Порядок та вичерпні підстави оскарження рішення про звільнення судді за результатами оцінювання встановлюються законом.

У свою чергу п.п. 20, 21 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII передбачають, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (Закон N 1401-VIII), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України завершує процедури кваліфікаційного оцінювання, розпочаті до набрання чинності цим Законом, за правилами, які діяли на день початку такого кваліфікаційного оцінювання. Судді, які за результатами цих процедур підтвердили свою здатність правосуддя у відповідному суді, не проходять процедуру кваліфікаційного оцінювання для підтвердження відповідності займаній посаді.

Згідно з ч. 1 ст. 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Зазначені норми права вказують на те, що суддя підтверджує відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) саме шляхом кваліфікаційного оцінювання.

За результатами кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду, проте фактично обіймає іншу посаду - судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Позивач наполягає на тому, що посада, яку він обіймає, є відповідною по відношенню до посади судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду з огляду на місце вказаних судів у систему судоустрою України, їх функції та повноваження.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII не містить визначення поняття «відповідний суд». Разом з тим системний аналіз зазначеного Закону вказує на те, що під відповідним судом слід розуміти суд, у якому працює суддя або суд, за зайняття вакантної посади в якому було оголошено конкурс.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 липня 2017 року № 351/вс-17 ОСОБА_1 визнано таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду.

Відомостей про підтвердження ОСОБА_1 відповідності займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ) у порядку, встановленому Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII або Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI у матеріалах справи відсутні.

Також колегія суддів враховує, що статус Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ був визначений ст. 31 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 31 вказаного Закону у системі судів загальної юрисдикції діють вищі спеціалізовані суди як суди касаційної інстанції з розгляду цивільних і кримінальних, господарських, адміністративних справ. Вищими спеціалізованими судами є: Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України.

Отже, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ мав статус вищого спеціалізованого суду.

З набранням чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII у якості вищих спеціалізованих судів були визначені Вищий суд з питань інтелектуальної власності та Вищий антикорупційний суд.

У свою чергу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах визначених процесуальним законом повноважень лише до дня початку роботи Верховного Суду згідно з п.п. 6, 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 30 листопада 2017 року № 2 «Про визначення дня початку роботи Верховного Суду» таким днем є 15 грудня 2017 року.

Також колегія суддів враховує, що випадки, які виключають необхідність проходження процедури кваліфікаційного оцінювання для підтвердження відповідності займаній посаді, визначені лише у п. 21 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.

Положення вказаного Закону не передбачають як можливості проходження кваліфікаційного оцінювання для підтвердження здатності здійснювати правосуддя суддями судів, діяльність яких припиняється з дня початку роботи Верховного Суду, так і визнання відповідних суддів такими, що підтвердили відповідність займаній посаді навіть у разі підтвердження ними здатності здійснювати правосуддя у суді, до повноважень якого перейшли функції касаційної інстанції з розгляду справ за відповідною спеціалізацією.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 липня 2017 року № 351/вс-17 не є таким, що підтверджує відповідність ОСОБА_1 займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) у розумінні спеціального закону та дає право на отримання суддівської винагороди у розмірах, що передбачені ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII.

Також позивач зазначає, що за висновком Конституційного Суду України, що викладений у рішенні від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, поставлення розміру суддівської винагороди у залежність від факту здійснення правосуддя, за умови коли суддя не здійснює правосуддя з незалежних від нього причин та через обставини, що не обумовлені його поведінкою, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.

Разом з тим положення п. 22 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII пов`язують виникнення права на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, саме із підтвердженням відповідності займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), а не з самим лише фактичним здійсненням правосуддя.

Натомість Верховний Суд у своїх рішеннях визначив фактичне виконання суддею своїх обов`язків, тобто здійснення правосуддя, як одну з умов, яка у сукупності з іншими надає судді право на виплату суддівської винагороди у передбаченому ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII розмірі.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що наявність рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 липня 2017 року №351/вс-17 про визнання позивача таким, що підтвердив здатність здійснювати правосуддя у Касаційному кримінальному суді у складі Верховного Суду, не надає йому права на отримання суддівської винагороди із розрахунку діючого судді Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.

Позивач в апеляційній скарзі також вказував на те, що він є особою, яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище, у зв`язку з чим справа не могла розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Перелік справ, спори в яких розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження, визначений у ч. 4 ст. 12 КАС України. До таких справ належать спори: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 2661 цього Кодексу.

Отже, справи за участю особи, яка займає відповідальне та особливо відповідальне становище, не належить до переліку справ, які можуть розглядатися виключно за правилами загального позовного провадження.

Одночасно колегія суддів враховує, що спори щодо проходження публічної служби особами, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище, не можуть вважатися справами незначної складності.

Разом з тим, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються не лише справи незначної складності. За правилами може бути розглянута й будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з ч. 4 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про відсутність встановлених процесуальним законом перешкод для розгляду і вирішення справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 за правилами спрощеного позовного провадження.

Відтак, доводи позивача про наявність обов`язкових підстав для скасування рішення суду від 29 травня 2020 року, передбачених п. 7 ч. 3 ст. 317 КАС України, не знайшли свого підтвердження.

Одночасно колегія суддів враховує, що відкриваючи спрощене позовне провадження, суд першої інстанції помилково виходив з того, що справа належить до спорів незначної складності.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним роз`яснити позивачу, що ухвалене судом апеляційної інстанції рішення може бути оскаржене в касаційному порядку на загальних умовах, а не лише з підстав, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді Л.О. Костюк

Є.В. Чаку

Постанова складена у повному обсязі 04 листопада 2020 року.