Справа № 120/1976/20-а
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2020-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1976/20-а

Головуючий у 1-й інстанції:Поліщук І. М.

Суддя-доповідач: Шидловський В.Б.

05 листопада 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Шидловського В.Б.

суддів: Совгири Д. І. Матохнюка Д.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Військово-медичного клінічного центру Південного регіону на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
У травні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військово-медичного клінічного центру Південного регіону (далі - ВМКЦ ПР, відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправними дії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008;

- зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008;

- визнати протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку у день виключення зі списків особового складу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону;

- визнати протиправними дії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільнені;

- зобов`язати Військово-медичний клінічний центр Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період з 20.03.2020 по дату винесення рішення суду по даній справі.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 29.04.2017 по 01.03.2018.

Зобов`язано Військово-медичний клінічний центр Південного регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 29.04.2017 по 01.03.2018.

Визнано протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо не проведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку у день виключення зі списків особового складу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону.

В задоволені решти позовних вимог, - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, сторони подали апеляційні скарги, в яких позивач просить скасувати вказане рішення в частині відмовлених позовних вимог та прийняти в цій частині нове, яким позов задовольнити повністю, а відповідач просить скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позову та прийняти в цій частині нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що при нарахуванні індексації доходів за період з 01.01.2016 року по 01.03.208 року при проведенні розрахунку необхідно застосовувати базовий місяць січень 2008 року. Апелянт зазначає, що виплата компенсації за речове майно, яку відповідач зобов`язаний був виплатити до виключення зі списків особового складу частини, була здійснена лише 10 квітня 2020 року, а тому відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у непроведенні остаточного розрахунку при звільненні. Також позивач вказує, що окрім не виплаченої індексації грошового забезпечення, компенсацію за виплату речового майна невчасно, також не виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні.

Відповідач в обґрунтування своєї апеляційної скарги вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплатити індексацію грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України у січні 2016- лютому 2018 року у Міністерства оборони не було. При цьому також зазначено, що індексація грошового забезпечення не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється та має несистематичний характер. Крім того, відповідач вказує, що до 01.12.2015 базовий місяць змінювався при зростанні грошових доходів населення, тому жодним чином для позивача він не може бути встановлений з 01.01.2008. До того ж березень 2018 року є базовим місяцем при розрахунку індексації грошового забезпечення військовослужбовців у зв`язку із підвищенням посадових окладів. Окрім цього, відповідач наголошував, що відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статей 116, 117 КЗпП України.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг сторін, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити частково, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу Першого заступника Міністра оборони України від 14.04.2017 №46 (по особовому складу) полковника ОСОБА_1 призначено на посаду провідного терапевта Військово-медичного клінічного центру Південного регіону.

Наказом начальника ВМКЦ ПР від 03.05.2017 №91 полковника ОСОБА_1 з 29.04.2017 зараховано до списків ВМКЦ ПР на посаду провідного терапевта Військово-медичного клінічного центру Південного регіону.

Відповідно до наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України від 27.02.2020 №127 позивача звільнено з військової служби у відставку за пунктом "б" (за станом здоров`я).

Крім того, згідно наказу начальника Військово-медичного клінічного центру Південного регіону № 63 від 20.03.2020 позивача виключено зі списків особового складу ВМКЦ ПР з 20.03.2020.

В той же час, як зазначає позивач у позовній заяві, станом на день його виключення зі списків особового складу ВМКЦ ПР, з ним не було проведеного повного розрахунку при звільнені, зокрема, не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, невиплата якої є предметом оскарження в межах даного позову.

Позивач також вказує, що на день виключення його зі списків особового складу ВМКЦ ПР йому не було виплачено компенсацію за неотримане речове майно, яка надійшла на його картковий рахунок лише 10.04.2020.

При цьому, звернення позивача до відповідача з приводу виплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні не дало позитивного результату, внаслідок чого ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що ненарахування та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення за період з 29.04.2017 по 01.03.2018 є протиправним, а тому належить зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 29.04.2017 по 01.03.2018. Окрім цього, суд першої інстанції вказував, що не може встановити базовий місяць для нарахування позивачу індексації грошового забезпечення, так як уповноважений лише встановити право позивача на її отримання. Також зазначав, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні щодо індексації грошового забезпечення, є передчасними, оскільки такий розрахунок з позивачем фактично не здійснено, що унеможливлює визначення періоду такої затримки та суми, що підлягає стягненню, а грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не є складовою грошового забезпечення військовослужбовця, а її виплата здійснюється особі, звільненій з військової служби.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1-4 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до ст.1, 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 №1282-ХІІ (далі - Закон №1282-ХІІ) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення трудових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно статей 4, 6 Закону №1282-ХІІ, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078).

Підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка.

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту (п.1-1 Порядку №1078).

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення) (п.4 Порядку №1078).

Виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету (п.6 Порядку №1078).

Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Відповідно до пункту 6 Порядку №1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню: підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету; об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів; індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету; індексація стипендій особам, які навчаються, провадиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються.

Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Разом з цим, нормами Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Пунктом 6 Порядку №1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов`язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації.

Як слідує із матеріалів справи позивачу за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 не нараховувалась та не виплачувалась індексація грошового забезпечення, що свідчить про порушенням вимог Закону №1282-ХІІ та Порядку № 1078.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність Військово-медичного клінічного центру Південного регіону щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 29.04.2017 по 01.03.2018 та зобов`язання відповідача відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 29.04.2017 по 01.03.2018.

Стосовно посилань відповідача на роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України, слід вказати, що відповідач має керуватися та діяти відповідно до Закону №1282-XII, який має вищу юридичну силу, ніж вказані роз`яснення чи інші роз`яснення Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

Судова колегія відхиляє аргументи відповідача про те, що грошове забезпечення військовослужбовців здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік, оскільки відсутність на рахунках відповідача коштів для таких виплат не є само по собі належним доказом неможливості здійснення останніх.

При цьому, відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження факту відсутності в бюджеті відповідного рівня коштів на індексацію грошового забезпечення, і як наслідок не надходження відповідних фінансових асигнувань для виплати індексації військовослужбовцям у вказаний період.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказує, що відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статей 116, 117 КЗпП України.

Колегія суддів вказує, що за загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 Кодексу законів про працю України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з позивачем та Військово-медичним клінічним центром Південного регіону

Аналогічний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Стосовно вимоги позивача щодо встановлення для обчислення індексації місяця підвищення (базового місяця) 01.01.2008 суд зазначає наступне.

Питання визначення базового місяця для індексації знаходиться в залежності від таких показників, як розмір прожиткового мінімуму за певні періоди, розмір коефіцієнту індексації пенсій тощо, які підлягають застосуванню відповідними органами, підприємствами, установами, організаціями при здійсненні відповідних розрахунків.

Суд зазначає, що саме в процесі виконання рішення суду в порядку встановленому Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядком №1078, буде визначено базовий місяць для проведення індексації грошового забезпечення позивача.

Окрім того, захисту підлягає лише вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому.

Відтак, вимога позивача щодо прийняття судом рішення в частині базового місяця, є передчасною та задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні при виплаті індексації грошового забезпечення, колегія суддів зазначає таке.

Відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог суд першої інстанцій виходив з того, що ці вимоги є передчасними, оскільки встановили, що фактично остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби з ним відповідач не провів.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Аналіз статей 116, 117 КЗпП України, які передбачають обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні, а також те, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку, дають підстави для висновку, що в спірних правовідносинах зазначений строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні навіть ще не розпочався, оскільки відсутній факт остаточного розрахунку з позивачем.

За такого правового регулювання та обставин справи суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанцій про відсутність підстав задоволення вимог позову у цій частині.

Перед усім такий висновок відповідає висновку Верховного Суду висловленому, зокрема, у справах № 802/28/16-а (постанова від 20 червня 2018 року) та № 823/761/17 (постанова від 25 липня 2019 року), № 440/2896/19 (постанова від 25 червня 2020 року).

Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідачем також не виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні, оскільки вказана вимога не була заявлена в суді першої інстанції.

Щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в частині виплати компенсації за неотримане речове майно, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно із ч.2 ст.1-2 Закону № 2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною першою та другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до ч.1 ст.9-1 Закону № 2011-ХІІ, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за не отримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).

Пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно із п.4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Пунктом 242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, вказано, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направлено на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим, і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Тобто, звільнена особа з військової служби на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 20.03.2020 виключено зі списків особового складу ВМКЦ ПР, а кошти в розмірі 114176,06 грн. грошової компенсації за неотримане речове майно останній отримав 10.04.2020р. (а.с. 28)

Оскільки, станом на день виключення з списків особового складу військової частини, з позивачем не проведено розрахунок у повному обсязі, а саме не виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 КЗпП позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженою постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Із матеріалів справи слідує, що кошти в розмірі 114176,06 грн. грошової компенсації за неотримане речове майно позивач отримав 10.04.2020р., що не заперечується відповідачем.

День виключення зі списків 20.03.2020, день виплати грошової компенсації 10.04.2020, відтак період за який підлягає стягнення середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні складає 20 днів.

Для обчислення середнього заробітку з дня виключення зі списків до дня фактичного розрахунку необхідно застосовувати показник 790,62 грн в день (47437,20 грн грн/60 днів).

Отже, з урахуванням середньоденної заробітної плати в сумі 790,62 грн сума середнього заробітку за час затримки у 20 днів, становить 15812,40 грн. (790,62 х 20 днів), який підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Із врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в частині відмови позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в частині виплати компенсації за неотримане речове майно прийняв рішення з порушенням норм матеріального права та неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Військово-медичного клінічного центру Південного регіону залишити без задоволення.

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року у скасувати в частині відмови у стягненні середнього заробітку за весь час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.

Прийняти нову постанову в цій частині, якою стягнути з Військово-медичного клінічного центру Південного регіону на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно в сумі 15812 (п`ятнадцять тисяч вісімсот дванадцять) гривень 40 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Совгира Д. І. Матохнюк Д.Б.