Справа № 140/3831/19
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 140/3831/19 пров. № А/857/10030/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Ніколіна В.В., Пліша М.А.,

за участю секретаря судових засідань - Михальської М. Р.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року (головуючий суддя: Костюкевич С.Ф., місце ухвалення - м. Луцьк, дата складення повного тексту рішення - 13.07.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановив:

ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 13.12.2014.

Обґрунтовує позов тим, що 16.07.2019 позивачу стало відомо про стягнення Ковельською ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області з неї, на підставі постанови Волинського окружного адміністративного суду від 12.06.2017, податкового боргу в сумі 70745,02 коп. Податковий борг, визначений податковим повідомленням-рішенням від 13.12.2016 виник через несплату орендної плати за період 2014-2016 роки. Вважає оскаржуване податкове повідомлення-рішення протиправним, оскільки зобов`язання по сплаті орендної плати за користування земельною ділянкою площею 418 кв м мали місце лише в період з 06.08.2014 року по 02.12.2014 року, оскільки згідно даних Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 30269322 інше речове право (право оренди) зареєстровано 06.08.2014 року та припинено 01.12.2014 року.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить скасувати його в частині скасування податкового повідомлення-рішення рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт вказує на помилкове покликання суду першої інстанції щодо початку перебігу строку дії договору оренду земельної ділянки, зокрема, з моменту державної реєстрації. А тому вважає, що приймаючи оспорюване податкове повідомлення-рішення, контролюючий орган діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Представник відповідача, у судовому засіданні, яке відповідно до ст. 195 КАС України відбулося в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просить апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення в частині задоволення позову скасувати.

Позивачка у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, її участь в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що Ковельською ОДПІ податковим повідомленням-рішенням № від 13.12.2016 нараховано ОСОБА_1 грошове зобов`язання по сплаті орендної плати за користування земельною ділянкою за період 2014-2016 роки в сумі 70 745,02 коп.

Договорами оренди земельних ділянок, які укладені між Ковельською міською радою та ОСОБА_1 передбачено розмір орендної плати в розмірі 3%.

Відповідно до наданої податковому органу інформації від Ковельської міської Ради між орендодавцем Ковельською міською Радою та орендарем ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) укладено 21 договір оренди від 28.04.2014 по земельних ділянках, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1,6 га.

За період дії договорів оренди, а саме 2014-2016 роки, платнику нараховано орендну плату в сумі 70745,02 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з безпідставності прийнятого податкового повідомлення-рішення від 13.12.2016 № в частині визначення грошового зобов`язання на суму 16972,84 грн (70745,02- 53772,18).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Згідно п. 288.7 ст. 288 ПК України податковий період, порядок обчислення орендної плати за землю, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовуються відповідно до вимог статтей 285- 287 цього розділу.

Відповідно до п. 288.1 ст. 288 ПК України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, надають контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформують відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання.

Приписами п. 288.2 ст. 288 ПК України визначено, що платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

Згідно п. 288.3 ст. 288 ПК України об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Відповідно до п. 288.4 розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Розмір орендної плати, відповідно до п. 288.5. ст. 288 ПК України, встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території.

Згідно п. п. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК (у редакції, чинній до внесення змін Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII) плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Після набрання законної сили змін до ПК Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII плату за землю було віднесено до місцевих податків у складі податку на майно, та підпункт 14.1.147 викладено у наступній редакції: плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Статтею 265 ПК України визначено, що податок на майно складається з: 265.1.1. податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; 265.1.2. транспортного податку; 265.1.3. плати за землю.

Згідно п. п. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, 8встановленого цим розділом (підпункт 271.1.1 пункту 271.1 ст. 271 ПК України).

Підпунктом 288.1.1 п. 288.1 ст. 288 ПК України встановлено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Нормами пункту 288.5 цієї статті, як у редакції до внесення змін Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII, після набрання цим Законом законної сили, так і у редакції, після внесення змін Законом України від 21.12.2016 № 1797-VIII, законодавцем встановлені мінімальну та максимальну граничні межі розміру орендної плати, незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.

Частиною 1 ст. 210 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» (далі Закон № 161-XIV, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ст. 14 Закону № 161-XIV, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3 ст. 640 ЦК України (у редакції, чинній на дату укладення договорів) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації.

Відповідно до частини 3 ст. 653 ЦК України у разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ст. 654 ЦК України).

У відповідності до вимог статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 Земельного кодексу України).

Проаналізувавши вказані правові норми, суд апеляційної інстанції, не бере до уваги покликання апелянта, що платник податків розпочинає користуватися земельними ділянками з моменту оформлення акту приймання передачі, оскільки обов`язок платника податків сплачувати орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності виникає саме з дня набрання чинності договору оренди земельної ділянки, тобто з моменту його державної реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно матеріалів справи, зокрема, поданого ГУ ДПС у Волинській області розрахунку суми податку по сплаті орендної плати за користування земельною ділянкою, виходячи з дати реєстрації договорів в реєстрі (а. с. 225-227), розмір грошового зобов`язання по сплаті орендної плати за користування земельними ділянками за період 2014-2016 роки становить 53772,18 грн.

Оскільки, судом апеляційної інстанції встановлено, що розмір грошового зобов`язання по сплаті орендної плати за користування земельними ділянками за період 2014-2016 роки становить 53772,18 грн, а тому податкове повідомлення-рішення від 13.12.2016 № в частині визначення грошового зобов`язання на суму 16972,84 грн (70745,02- 53772,18=16 972,84), є протиправним та підлягає в цій частині скасуванню.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов необхідно задовольнити частково, з огляду на те, що відповідачем податкове повідомлення-рішення від 13.12.2016 № в частині визначення грошового зобов`язання на суму 16972,84 грн, прийнято всупереч вимогам чинного законодавства на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

Таким чином, апеляційна скарга Головного управління ДПС у Волинській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 313, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 липня 2020 року у справі № 140/3831/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. В. Ніколін
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 09.11.2020.