Справа № 473/3674/20
Суддя: Вуїв О. В.
Дата ухвалення: 2020-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 473/3674/20
РІШЕННЯ
іменем України

"06" листопада 2020 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,
за участю: секретаря судового засідання Пащенко Ю.В.,
перекладачів Баброцяка Л.О., Мамун Абдуллах Ал,
представника позивача Зуєва О.В.,
відповідача МД Абдул Олі Тажу, його представників Головашкіна В.А., Стародубова С.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську адміністративну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 Тажу про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Військова частина НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 Тажу про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.
Свої вимоги мотивувала тим, що 07 травня 2020 року о 15 год. 50 хв. в порядку Угоди між Україною та Європейським Союзом про реадмісію осіб, під час проведення прикордонно-представницької зустрічі на прикордонному пункті пропуску «Ужгород», був прийнятий на територію України зі Словацької Республіки МД ОСОБА_2 Тажу, який незаконно перетнув державний кордон з України в Словацьку Республіку поза пунктами пропуску в напрямку 7 прикордонного знаку на ділянці відповідальності ВІПС «Стужиця» ВПС «Великий Березний» та був затриманий в складі групи осіб поліцією Словацької Республіки.
Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача, який ідентифікував себе, як громадянин Народної Республіки Бангладеш, відсутні.
08 травня 2020 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було прийнято рішення (залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року) про затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України на строк, достатній для виконання судового рішення, але не більше шести місяців з часу фактичного затримання.
На виконання вказаного рішення ОСОБА_1 Тажу був поміщений до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України».
Оскільки під час процедури ідентифікації з боку МД ОСОБА_3 не було необхідної співпраці, в той же час ВЧ НОМЕР_1 Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на свої численні звернення до Департаменту консульської служби МЗС України не отримала документів, необхідних для його ідентифікації та здійснення процедури примусового видворення іноземця, що ускладнюється відсутністю на території України представництва Народної Республіки Бангладеш, а строк його затримання спливає, а тому позивач просив продовжити строк затримання відповідача на шість місяців, тобто до 07 травня 2021 року.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_1 Тажу в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказуючи, що бажає самостійно повернутися до країни громадянської належності.
Представники відповідача Головашкін В.А., Стародубов С.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказуючи на те, що МД ОСОБА_3 є неповнолітньою особою, відносно нього не приймалося окремого рішення про примусове видворення, що вказує на його незаконне затримання та поміщення до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України». Також вказували, що відповідач належним чином співпрацював з органами влади України з метою його ідентифікації, яка не була проведена вчасно за відсутності вини МД ОСОБА_2 Тажу, що вказує на відсутність передбачених законом підстав для продовження строку затримання. Крім цього, просили врахувати, що на час розгляду справи особа відповідача встановлена на підставі свідоцтва про його народження, оригінал якого наявний у представника відповідача ОСОБА_5 , останній призначений батьками відповідача його офіційним опікуном та зобов`язується самостійно забезпечити виїзд МД ОСОБА_2 Тажу до країни його громадянської належності, а тому не вбачали підстав для задоволення позову.
Заслухавши пояснення представника позивача Зуєва О.В., відповідача МД Абдул Олі Тажу, його представників Головашкіна В.А., Стародубова С.М., дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.
В судовому засіданні встановлено, що 07 травня 2020 року о 15 год. 50 хв. в порядку Угоди між Україною та Європейським Союзом про реадмісію осіб, під час проведення прикордонно-представницької зустрічі на прикордонному пункті пропуску «Ужгород», був прийнятий на територію України зі Словацької Республіки МД ОСОБА_2 Тажу, який незаконно перетнув державний кордон з України в Словацьку Республіку поза пунктами пропуску в напрямку 7 прикордонного знаку на ділянці відповідальності ВІПС «Стужиця» ВПС «Великий Березний» та був затриманий в складі групи осіб поліцією Словацької Республіки.
Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у відповідача, який ідентифікував себе, як громадянин Народної Республіки Бангладеш, на час його затримання були відсутні.
08 травня 2020 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було прийнято рішення (залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року) про затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України на строк, достатній для виконання судового рішення, але не більше шести місяців з часу фактичного затримання.
На виконання вказаного рішення ОСОБА_1 Тажу був поміщений до ДУ «Миколаївський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України».
Строк затримання відповідача спливає 07 листопада 2020 року.
Також в судовому засіданні з пояснень учасників справи, зокрема відповідача, встановлено, що у МД Абдул Олі Тажу відсутній паспорт громадянина Народної Республіки Бангладеш, проте наявне свідоцтво про народження, що посвідчує його особу (копія якого мовою оригіналу та копія його нотаріально засвідченого перекладу українською мовою містяться в матеріалах справи, оригінал у представника відповідача ОСОБА_5 ), останній на території України знаходиться нелегально, житла, постійного джерела доходу, сім`ї, родичів в Україні не має, батьки проживають та на час розгляду справи знаходяться в Народній Республіці Бангладеш, з приводу отримання статусу біженця або особи, яка потребує захисту відповідач до компетентних органів не звертався.
З матеріалів справи вбачається, що Чопський прикордонний загін неодноразово звертався до Департаменту консульської служби МЗС України з метою сприяння в ідентифікації та документуванні відповідача (звернення від 08 травня 2020 року за вих. №21/404, звернення від 12 травня 2020 року за вих. №21/414, звернення (англійською мовою) до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Польщі від 14 травня 2020 року за вих. №21/427, звернення від 26 травня 2020 року за вих. №№21/445 та 21/445/1, звернення від 30 липня 2020 року за вих. №21/700 (з додатком у вигляді звернення (англійською мовою) до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Польщі від 30 липня 2020 року за вих. №21/700/1), звернення від 22 вересня 2020 року за вих. №21/1020), проте не отримав відповіді на свої звернення.
Аналізуючи вимоги та заперечення сторін, суд виходить з наступного.
За приписами ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Згідно ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
В постановах від 21 серпня 2019 року у справі №522/960/18, від 27 листопада 2018 року у справі №754/2203/17 Верховний Суд дійшов висновку, що клопотання про затримання іноземця може бути подано органом охорони державного кордону до суду після подання адміністративного позову про його примусове видворення за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, а так само у разі відсутності в іноземця, який вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.
З наведених положень Закону та висновків Верховного Суду вбачається, що звернення позивача з позовом про затримання іноземця з метою його ідентифікації та (або) забезпечення видворення пов`язується із наявністю такого факту, як попереднє звернення до суду з позовом про примусове видворення - за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі.
Разом з тим, відсутність в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України є окремою підставою для затримання іноземця з метою його ідентифікації та (або) забезпечення видворення, та не потребує попереднього звернення до суду з позовом про примусове видворення.
Таким чином, закон визначає єдину та окрему підставу для затримання іноземця з метою його ідентифікації та (або) забезпечення видворення, що не потребує попереднього звернення до суду з позовом про примусове видворення. На час первісного затримання відповідача, якого не було ідентифіковано та який порушив законодавство України з прикордонних питань, існувала підстава для його затримання без подачі окремого позову про видворення, а тому доводи сторони відповідача про протилежне в цій частині не заслуговують на увагу.
Разом з тим, згідно ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим.
Європейський Суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» та у справі «Дугуз проти Греції» вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.
Відповідно до п. 30 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в Законі.
Строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (ч.ч. 11, 12 ст. 289 КАС України).
Згідно ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:
1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;
2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Аналогічні положення визначено також пунктом 6 розділу ІІІ «Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція).
Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців встановлено розділом VI Інструкції, пунктом 1 якого передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування.
З цією метою до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити, до яких долучаються кольорові фотокартки на кожну особу, заповнені анкети визначеного консульською установою зразка та інші відомості про іноземця, які дають змогу встановити особу та підтвердити громадянство.
У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС.
Якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.
При цьому, в постанові від 20 серпня 2020 року у справі №522/21484/19 Верховний Суд зазначив, що наявність в матеріалах справи належним чином засвідченої копії документа, що посвідчує особу відповідача, вказує на встановлення його особи та підтвердження його належності до громадянства певної країни.
Також, у вказаній постанові Верховний Суд прийшов до висновків, що:
- обов`язок доведення відсутності співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації покладається на позивача. Відсутність в матеріалах справи доказів відмови відповідача співпрацювати під час процедури ідентифікації вказує на недоведеність вказаних вимог;
- відсутність відповіді з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства може бути підставою для продовження строку затримання відповідача лише за умови неможливості ідентифікації його особи у інший спосіб, як це передбачено статтею 289 КАС України.
Судом встановлено, що позивачем вжито достатні та адекватні заходи для забезпечення ідентифікації та документування відповідача шляхом надіслання відповідних запитів до Департаменту консульської служби МЗС України, проте відповідь на вказані звернення не надійшла.
Однак, згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1 Тажу від 06 листопада 2016 року, реєстр. №213 (копія якого мовою оригіналу та копія його нотаріально засвідченого перекладу українською мовою містяться в матеріалах справи, оригінал цього документа у представника відповідача Головашкіна В.А.) особа відповідача та його належність до громадянства Республіки Бангладеш в судовому засіданні повністю встановлена.
Також в судовому засіданні з пояснень учасників справи встановлено, що МД ОСОБА_2 Тажу надавав позивачу необхідну інформацію про себе, заповнив анкету з ідентифікаційними даними про себе, а тому не знайшли свого підтвердження доводи щодо відсутності з його боку необхідної співпраці під час процедури його ідентифікації, що в сукупності вказує на відсутність передбачених ч. 13 ст. 289 КАС України умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця, а тому підстави для продовження строку затримання відповідача з метою його ідентифікації відсутні.
Водночас, оскільки відносно ОСОБА_1 Тажу не подавався окремий позов та не ухвалювалося судове рішення про його примусове видворення, а тому підстави для продовження строку затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення відсутні також.
Таким чином, стороною позивача не доведено обставин, які є підставами для продовження строку затримання ОСОБА_6 , а тому в задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 8-10, 77, 241-246, 271, 289 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 Тажу про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення відмовити.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О. В. Вуїв