Справа № 464/1467/17
Суддя: Чорна С. З.
Дата ухвалення: 2020-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 464/1467/17
пр.№ 2-а/464/52/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.11.2020 Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючого-судді Чорна С.З.,

секретар судового засідання Бусько Ю.В.,

учасники справи:

представник позивача Рачкевич Н.В.,

представник відповідача Кузів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Сихівської районної адміністрації ЛМР, треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання протиправним та скасування розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради,-

в с т а н о в и в :

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 до Сихівської районної адміністрації ЛМР про визнання протиправним та скасування розпорядження Сихівської районної адміністрації.

В обґрунтування позову покликаються на те, що їх сім`я проживає у будинку за адресою АДРЕСА_1 ще з 50 років 20 століття. Споруда, щодо якої винесено оскаржуване розпорядження вже існувала в період заселення їх родини у будинок, а тому твердження відповідача, що ними було здійснено самочинне будівництво, не відповідає дійсності. Вказують, що відповідно до норм чинного законодавства індивідуальні (садибні) будинки, садові будинки, дачні будинки, господарські присадибні будівлі (літні кухні, гаражі, сараї, пивниці та інше), побудовані до 05 серпня 1992 року, не належать до самочинного будівництва. Споруда, щодо якої винесене оскаржуване розпорядження була побудована ще до 1953 року, що підтверджується довідкою ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та іншими доказами, а тому не є самочинним будівництвом. Окрім того, зазначають, що при винесенні розпорядження відповідачем порушено Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, а саме постанови про притягнення до відповідальності будь-кого з членів сім`ї за вчинення самочинного будівництва Сихівська районна адміністрація не виносила, штраф не сплачували; осіб, що провели у 1950 роках будівництво сараю (літньої кухні) не встановлено. Також зазначають, що акт не відповідає вимогам, передбаченим встановленою формою, вказаною у Додатку №1 до Положення, оскільки не містить місця складання, пояснень порушника, відомостей про вручення особі, яка вчинила самочинне будівництво, на ньому відсутні печатки уповноваженого на його складання та затвердження органу, тому такий акт не може бути належним доказом у справі. Окрім цього, жодного з членів сім`ї не було повідомлено та запрошено на засідання міжвідомчої комісії, у зв`язку з чим вони були позбавлені можливості дати свої пояснення та долучити необхідні документи. На підставі наведеного просять позов задовольнити.

Ухвалою суду від 11.05.2017 адміністративний позов в частині позовних вимог ОСОБА_8 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування розпорядження залишено без розгляду.

Постановою Сихівського районного суду м. Льова від 11.07.2017 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування розпорядження відмовлено.

Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишено без задоволення, а постанову Сихівського районного суду м. Львова від 11.07.2017 залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 04.02.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Сихівського районного суду м.Львова від 11.07.2017 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2017 скасовано, справу направлено на новий розгляд в суд першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2020 визначено суддю Чорну С.З.

Представник позивачів ОСОБА_9 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, що наведені в адміністративному позові, просить такий задовольнити.

Представник відповідача Кузів О.М. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, подала письмові заперечення проти позову, в яких покликається на те, що розпорядження №344 «Про демонтаж самочинно збудованого сараю на АДРЕСА_1 є правомірним та винесеним в межах повноважень Сихівською районною адміністрацією Львівської міської ради. Вважає, що було достатньо правових підстав для винесення оскаржуваного розпорядження, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Треті особи в судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши вступні слова учасників справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що адміністративний позов слід задоволити, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч.3.ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом спору є законність цього розпорядження, а його підставами - відсутність у відповідача повноважень на прийняття такого акту, відсутність факту самочинного будівництва та не встановлення осіб, що його здійснили та часу будівництва.

В оскарженому розпорядженні міститься посилання у тому числі на Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затверджене рішенням Львівської міської ради від 09.09.2011 № 835 та Положення про Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради від 06.01.2012 № 7 (далі - Положення №835 та Положення №7).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 13 Закону України від 06.09.2005 №2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» (далі - Закон №2807-IV) прибудинкові території належать до об`єктів благоустрою населених пунктів.

Згідно зі статтею 10 Закону №2807-IV до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить, зокрема, затвердження правил благоустрою територій населених пунктів. До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо.

Відповідно до статті 12 цього Закону суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

У відповідності до статті 34 Закону №2807-IV правила благоустрою території населеного пункту - нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту. Правила включають, зокрема, порядок здійснення благоустрою та утримання територій об`єктів благоустрою; порядок розміщення малих архітектурних форм; порядок здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів.

Згідно із пунктом 44 статті 26 Закону №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до пункту 7 статті 55 Закону №280/97-ВР голова районної, обласної, районної у місті ради в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Згідно із частиною 1 статті 73 №280/97-ВР акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

З`ясуванню підлягає повноваження відповідача видавати розпорядження про демонтаж та покладання зазначеного обов`язку на позивачів без з`ясування їх участі в будівництві сараю.

Судом встановлено, що позивачі проживають у будинку АДРЕСА_1 ще з 50 років 20 століття. Споруда щодо якої винесено оскаржуване розпорядження вже існувала в період заселення їх родини у будинок.

Згідно Інструкції про проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури і житлової політики від 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованого у Міністерстві юстиції 10 липня 2001 року за № 582/5773, затвердженими наказом Мінрегіону № 404 від 09 серпня 2012 року і зареєстровані в Міністерстві юстиції 05 вересня 2012 року № 1538/21850 не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) будинки, садові будинки, дачні будинки, господарські присадибні будівлі (літні кухні, гаражі, сараї, пивниці та інше побудовані до 05 серпня 1992 року.

Згідно з викопіювання з плану міста Львова, вбачається що споруда сараю (літньої кухні) знаходиться на вказаній території багато років.

Споруда, щодо якої винесено оскаржуване розпорядження була побудована ще до 1953 року, що підтверджується Довідкою ОКП БРІ та ЕО від 27.07.2016 року, та Висновком експертизи по результатам обстеження одноповерхової цегляної нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 від 28.03.2017.

Питання самочинного будівництва у м. Львові регулюється Положенням про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затвердженим рішенням виконкому Львівської міської ради від 09.09.2011 р. №835.

Як вбачається із п.1.1. положення, таке розроблялось з метою визначення можливості збереження самочинно збудованих (реконструйованих) об`єктів містобудування та архітектури.

Згідно п. 2.6. Положення, на порушника уповноважена посадова особа складає акт-попередження, встановленої форми - Додаток №1 до положення, протокол про адміністративне правопорушення та скеровує його адміністративній комісії при районній адміністрації. Адміністративна комісія, розглянувши справу, виносить постанову по справі.

Судом встановлено, що Постанови про притягнення будь-кого з позивачів, власників квартири АДРЕСА_2 за вчинення самочинного будівництва спірного сараю Сихівська районна адміністрація не виносила, осіб, що провели у 1950-их роках будівництво сараю (літньої кухні) не встановили. Відповідачем не надано доказів встановлення факту винуватості позивачів у вчиненні самочинного будівництва спірного сараю.

Частиною сьомою статті 376 ЦК України та статтею 38 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що демонтаж об`єктів самовільного будівництва відбувається виключно на підставі рішення суду за наслідками розгляду відповідних позовів органів місцевого самоврядування та державного архітектурно-будівельного контролю.

Суд вважає, що твердження представника відповідача, що оскаржене розпорядження не створює для позивачів жодних юридично-значимих наслідків, а лише фіксує факт вчинення самочинного будівництва не відповідає дійсності, адже спірне розпорядження не є лише підставою звернення до місцевого суду, а містить вимогу саме до позивачів знести самочинно збудований сарай.

П.12 ч.1 Розділу VII Перехідних положень КАС передбачено, що заяви та скарги, подані до набрання чинності нової редакції Кодексу не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийняте рішення про відмову у прийняті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, тому твердження представника відповідача про не підсудність даної справи Сихівському районному суду м. Львова є необґрунтованою.

Частинами 2, 4 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У зв`язку з наведеним та враховуючи відсутність факту самочинного будівництва та не встановлення осіб, що його здійснили та часу будівництва, суд вважає що позов слід задоволити та визнати протиправним та скасувати Розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 30.06.2016 року №344 «Про демонтаж самочинно збудованого сараю на АДРЕСА_3 ».

Керуючись статтями 9, 73 74, 77, 90, 242, 244 246, 271, 286 КАС України,суд,-

у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Сихівської районної адміністрації ЛМР про визнання протиправним та скасування розпорядження Сихівської районної - задоволити.

Визнати протиправним та скасувати Розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 30.06.2016 року №344 «Про демонтаж самочинно збудованого сараю на АДРЕСА_3 ».

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Сихівський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач ОСОБА_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач Сихівська районна адміністрація ЛМР, місце знаходження: м.Львів, пр.Ч.Калини,66.

Третя особаОСОБА_4 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Третя особаОСОБА_5 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_5 .

Третя особа ОСОБА_6 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Третя особа ОСОБА_7 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 05.11.2020.

Суддя Чорна С.З.