Справа № 520/4401/2020
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Горшкова О.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2020 р. Справа № 520/4401/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Катунова В.В. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 "Східне територіальне управління Національної гвардії України" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.08.2020, по справі № 520/4401/2020

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1 "Східне територіальне управління Національної гвардії України"
про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з Військової частини НОМЕР_1 "Східне територіальне управління Національної гвардії України" середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості у розмірі 107572,7 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 позовні вимоги задоволено частково.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 "Східне територіальне управління Національної гвардії України" здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні з 11.12.2019 по 16.03.2020 в сумі 53592,22 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржуване рішення, провадження у справі закрити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що даний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Також апелянт звертав увагу, що компенсація за невикористану додаткову відпустку не є складовою заробітної плати, а отже не є підставою для стягнення середнього заробітку.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судовим розглядом, у період з 2016 по 11.12.2019 позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 "Східне територіальне управління Національної гвардії України".

Наказом Східного територіального управління Національної гвардії України № 292 від 11.12.2019 позивача виключено із списків особового складу та фінансового забезпечення Східного територіального управління Національної гвардії України.

Не погодившись із діями відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 11.12.2019, позивач звернувся до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 по справі № 520/13836/19, яке набрало законної сили 21.02.2020, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 "Східне територіальне управління Національної гвардії України" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання зазначеного судового рішення військовою частиною НОМЕР_1 позивачу 16.03.2020 нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у сумі 23790,50 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 538 від 13.03.2020.

Позивач, не погодившись із невиплатою відповідачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не виплатив позивачу належні йому при звільненні грошові кошти, то відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Правовідносини щодо грошового забезпечення військовослужбовців врегульовані низкою спеціальних актів, зокрема Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» від 07 листопада 2007 року №1294, постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22.09.2010 № 889.

Втім, зазначені акти не містять норм щодо регулювання виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

Так, за загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними.

Таким чином норми КЗпП України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів зазначає про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічних правових висновків щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців дійшов Верховний Суд у постановах від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.

Отже, наведеним спростовується твердження апелянта стосовно непоширення положень ст. 117 КЗпП України на спірні правовідносини.

Крім того, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач зазначив, що позовна вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на відсутність спору щодо законності дій, рішень відповідача не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки такі повноваження суду не передбачені положеннями ст. 245 КАС України.

Однак, наведені доводи колегією суддів не приймаються як такі, що не відповідають нормам ст. 254 КАС України, п. 10 чт. 2 якої встановлено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, у тому числі захист права на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

При цьому, звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав.

Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

В силу ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

У той же час, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Враховуючи, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Так, спірні правовідносини виникли у зв`язку із несвоєчасним розрахунком із позивачем при звільненні, з огляду на невиплату відповідачем грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2017 по 11.12.2019, що встановлено рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 по справі № 520/13836/19.

Судовим розглядом встановлено, що на виконання зазначеного судового рішення Військовою частиною НОМЕР_1 позивачу 16.03.2020 нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій у сумі 23790,50 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 538 від 13.03.2020.

Отже, фактичний розрахунок зі ОСОБА_1 відбувся 16.03.2020.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для отримання позивачем відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій відповідно до ст. 117 КЗпП України.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги стосовно того, що компенсація за невикористану додаткову відпустку не є складовою заробітної плати, а отже несвоєчасна її виплата не є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, із посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04.03.2020 по справі № 802/1854/17-а.

Так, слід враховувати, що спірні правовідносини у наведеній справі № 802/1854/17-а щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникли з приводу несвоєчасної виплати інших грошових зобов`язань, а саме підйомної допомоги, яка, зокрема, виплачується за певних умов при переїзді військовослужбовців на нове місце військової служби в інший населений пункт.

Натомість в рамках даної справи спірним є питання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з огляду на несвоєчасну виплату іншого зобов`язання, а саме компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Крім того, за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.02.2020 по справі № 821/1083/17, умовами застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата звільненому працівникові у відповідні строки належних сум, під якими слід розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, до наведеного вище переліку входить грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Так, Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Одночасно Верховний Суд України зауважив, що разом із тим необхідно брати до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Так, відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 06.05.2020 № 40/32-40ФВ про доходи ОСОБА_1 на момент звільнення, за 3 останні місяці перед звільненням ОСОБА_1 (з урахуванням відпрацьованого не повного останнього місяця) нараховане грошове забезпечення в розмірі 46996,6 грн.: за жовтень 2019 - 17319,38 грн., за листопад 2019 - 17458,72 грн., за грудень 2019 12218,50 грн., а відтак середньоденна заробітна плата, з урахуванням кількості робочих днів за повні календарні місяці жовтня по листопад 2019 року становить 570,13 грн.

Отже, враховуючи, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні становить 94 дні, загальний розмір компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 23790,50 грн., колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо зменшення розміру відшкодування та визначення на рівні 53592,22 грн.

Доводи апеляційної скарги стосовно застосування принципу співмірності, врахування, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи, висновків суду не спростовують, оскільки при розрахунку суми відшкодування судом враховані наведені обставини та застосована позиція Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на яку у тому числі посилається відповідач.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Згідно із ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 "Східне територіальне управління Національної гвардії України" - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.08.2020 по справі № 520/4401/2020 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.М. Ральченко
Судді В.В. Катунов Г.Є. Бершов