Справа № 420/6391/18
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
судді П`ятого апеляційного адміністративного суду Вербицької Н.В.
04 листопада 2020 р.м. ОдесаСправа № 420/6391/18
на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2020 року, ухвалену за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області
05 листопада 2010 року П`ятим апеляційним адміністративним судом у складі колегії суддів: головуючого судді Крусяна А.В., суддів Вербицької Н.В. та Шляхтицького О.І. ухвалена постанова, якою скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2019 року в частині відмови у позові ОСОБА_1 про стягнення суддівської винагороди та прийнята нова про часткове задоволення позову. Стягнуто з ТУ ДСА України в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.11.2016 по 13.11.2018 в розмірі 535 706,32 (п`ятсот тридцять п`ять тисяч сімсот шість) грн.

На підставі ч.3 ст. 34 КАС України вважаю за необхідне висловити окрему думку стосовно постанови суду апеляційної інстанції.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Не погоджуючись з висновками апеляційного суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 , вважаю, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята на підставі невірного застосування норм матеріального права.
Так, вважаючи невірними висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення суддівської винагороди за вимушений прогул, які суд вважав безпідставними, апеляційний суд виходив з того, що підстава, за якою позивач був звільнений та відрахований зі штату суду (постанова Верховної Ради України від 29.09.2016 № 1603-VIII), скасована судовим рішенням, яке набрало законної сили. Оскільки Законом України "Про судоустрій і статус суддів" не врегульовано питання щодо поновлення судді на посаді та виплати суддівської винагороди за час недопущення до роботи у зв`язку із таким звільненням, тому до даних правовідносин підлягають застосуванню вимоги ст.235 КЗпП України, які передбачають обов`язок роботодавця поновити безпідставно звільненого працівника та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Отже, вважаючи, що ОСОБА_1 , як працівник, незаконне звільнення якого констатовано рішенням Верховного Суду суд 11.05.2018 у справі № 800/532/18, та яке набрало законної сили 13.11.2018 з ухваленням постанови Великої Палати Верховного суду, має цілком обґрунтовані сподівання на одержання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Вважаю, що такі висновки апеляційного суду є помилковими, виходячи с наступного.
За правилами діючого на час звільнення позивача з посади судді законодавства, а саме ст.100 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI, Вища рада юстиції була єдиним у державі конституційним органом, до повноважень якого належало внесення подання про звільнення суддів з посад до органу, який призначив або обрав суддю (з підстав, визначених частиною п`ятою статті 126 Конституції України).
На виконання вказаний вимог Закону Вища Рада юстиції 11.02.2014 прийняла рішення № 92/0/15-14 "Про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м.Одеси за порушення присяги".
Постановою Верховної Ради України від 29.09.2016 № 1603-VIII ОСОБА_1 звільнено з посади судді Київського районного суду м.Одеси у зв`язку із порушенням присяги судді.
Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.05.2018 у справі № 800/532/16, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2018, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконною та скасовано постанову Верховної Ради України від 29.09.2016 № 1603-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м.Одеси за порушення присяги. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Питання правомірності подання Вищою радою юстиції від 11.02.2014 №92/0/15-14 щодо звільнення позивача з посади судді за порушення присяги, вирішувалось судом в адміністративній справі № 800/148/14. Постановою Вищого адміністративного суду України від 19.06.2014 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції про визнання рішення незаконним.
Отже, рішення Вищої ради юстиції від 11.02.2014 №92/0/15-14 «Про внесення до Верховної Ради України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду міста Одеси за порушення присяги» є чинним, що відповідно до ч.2 ст.112 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII та ст.3 Закону України "Про вищу раду правосуддя" є підставою для його повторного розгляду Вищою радою правосуддя, як уповноваженого органу для прийняття рішення про звільнення судді з посади. Вказане положення закону було реалізовано та рішенням Вищої ради правосуддя від 05.02.2019 № 329/0/15-19 ОСОБА_1 звільнений з посади судді Київського районного суду м.Одеси на підставі п.3 ч.6 ст.126 Конституції України (вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним із статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді)(т.2 а.с.2-18).
На моє переконання, визначальним у даній справі є можливість визначення періоду з 02.11.2016 по 13.11.2018 вимушеним прогулом, а відтак, правомірність вимоги про виплати позивачу за вказаний період суддівської винагороди.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" ані за № 2453-VI, ані в новій редакції за № 1402-VIII, не надає поняття вимушеного прогулу.
За правилами ч.2 ст.235 КЗпП України рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймається одночасно із вирішенням спору про поновлення працівника на роботі.
Отже, за загальними правилами трудового законодавства вимушений прогул має місце лише у разі незаконного звільнення та виплачується в разі поновлення працівника на посаді.
Висновок апеляційного суду у даній справі, викладений у постанові від 04.11.2020, ґрунтується на тому, що у зв`язку із скасуванням в судовому порядку постанови Верховної Ради України від 29.09.2016 № 1603- МIII, скасована підстава, за якою ОСОБА_1 був звільнений та відрахований зі штату суду, а тому останній мав бути поновлений на посаді.
При цьому, апеляційним судом не врахована процедура звільнення судді з посади на час виникнення спірних правовідносин, яка визначена Законом № 2453-VI, та яка передбачала прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення судді лише за відповідним поданням Вищої ради юстиції.
Тобто, скасування постанови Верховної Ради України про звільнення позивача не означає нівелювання обставин, яки стали підставою для звільнення.
На користь цього висновку свідчить і той факт, що у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.05.2018 у справі № 800/532/16 разом із визнанням незаконною та скасуванням постанови Верховної Ради України від 29.09.2016 № 1603-VIII про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м.Одеси за порушення присяги не зазначено про поновлення його на посаді.
Судова колегія враховує, що на час виникнення обставин поновлення ОСОБА_1 на посаді судді правовідносини вже врегульовувались Законом України "Про Вищу раду правосуддя", зокрема, ст.ст. 3,152, відповідно до яких внесення подання про призначення судді на посаду, ухвалення рішення про звільнення судді з посади належить Вищий раді правосуддя.
Враховуючи, що у спосіб, встановлений чинним законодавством, тобто Вищою радою правосуддя, як єдиним компетентним органом, до повноважень якого віднесено прийняття рішення про призначення судді на посаду, не вирішено питання про призначення позивача на посаду судді, а також беручі до уваги відсутність судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді, відсутні підстави для висновку, що позивач в разі скасування постанови Верховної Ради України мав бути автоматично поновлений на посаді.
Вказані обставини стали підставою для відмови ОСОБА_1 у позові до Київського районного суду м.Одеси, в тому числі, щодо поновлення його у списках суддів та у штаті Київського районного суду м.Одеса, проведення оплати за вимушений прогул до моменту поновлення на посаді судді та відновлення у списку суддів, що підтверджується судовими рішеннями у справі № 420/6392/18.
Викладені обставини свідчать про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді судді в разі скасування лише постанови Верховної Ради України від 29.09.2016 № 1603-VIII, та як наслідок, відсутність підстав для висновку, що період між датою його звільнення та датою скасування в судовому порядку постанови Верховної Ради України є вимушеним прогулом, за якій позивачу підлягає виплата суддівської винагороди.
Крім того, вважаю, що виплата позивачу суддівської винагороди в незалежності від причин задоволення позову в цій частині мала відбуватися за період не пізніше 07.10.2018, у зв`язку із досягнення ним 65-річного віку, оскільки після вказаного строку відповідно до ст.127 Конституції України ОСОБА_1 не мав права здійснювати повноваження судді.
На підставі викладеного вважаю, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2020 невірно скасоване рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.01.2020, як таке, що прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суддя П`ятого
апеляційного адміністративного суду Н.В.Вербицька