Справа № 1.380.2019.005317
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2020-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.005317
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2020 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Карп`як О.О.,

секретар судового засідання Терлецького О.О. ,

за участю:

представника позивача - Максимова А.О.,

представник відповідача - Горбонос І.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України у Львівській області, ДМС України про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява громадянина Узбекистану ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДМС України у Львівській області (79007, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 11, ), ДМС України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ), в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України № 268-19 від 05.08.2019 року про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України визнати громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправними дії Головного управління ДМС України у Львівській області в частині не роз`яснення позивачу причин відмови, порушення порядку ознайомлення з рішеннями та порядку оскарження рішення.

Позиція позивача:

В обґрунтуваннях позовної заяви позивач посилається на те, що оскаржуване рішення відповідача прийнято без урахування того, що позивач, будучи громадянином Узбекистану ОСОБА_1 маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, залишив та не може повернутися до країни походження - Узбекистан. Так, у своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області позивач зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні переконання. Зокрема, вказав про свою належність до Ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». Щодо діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення») зазначає, що методом діяльності такої є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. 15 жовтня 2019 року позивач отримав, під розписку повідомлення відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області № 44 від 14 серпня 2019 року про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби № 68-19 від 05.08.2019 року. Відтак, позивач вважає, що відповідач формально підійшов до прийняття оскаржуваного рішення, без належної оцінки інформації про країну походження позивача та побоювань останнього, тому таке, на його думку, є протиправним і підлягає скасуванню.

Також позивач покликається на не врахування відповідачем при винесенні оскаржуваного рішення правових висновків суду у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 у справі № 813/2171/17 щодо підстав скасування рішення Державної міграційної служби України від 12.05.2017 № 173-17. Позивач вважає рішення відповідача протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Наведене і зумовило позивача звернутись до суду за судовим захистом.

Представником позивача подано відповідь на відзив (Т.2. арк.спр.3-15), у якій не погоджується з аргументами відповідача у повному обсязі і вони жодним чином не спростовують позовних вимог. Підстав характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення, відсутні. Вказує, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України. Стверджує, що така позиція відображена в Постанові Львівського апеляційного адміністративного суду по справі № 813/1589/17, яка набрала законної сили. Окрім того ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявниками.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить позов задоволити у повному обсязі.

Заперечення відповідача:

Від відповідача, Державної міграційної служби України, надійшов відзив (Т.1. арк.спр.238-250) на позовну заяву (вх. № 45958 від 04.12.2019), в якому посилається на те, що 22 березня 2019 року до ГУ ДМС у Львівській області надійшло рішення ДМС України від 19.03.2019 року за № 15-19, прийняте відповідно до частини десятої статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 року № 813/2171/17 (№857/4067/18) з врахуванням постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2019 року за позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління ДМС у Львівській області, про визнання протиправним та скасування рішення ДМС від 12.05.2017 року № 173- 17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити дії. Зазначають, що на виконання рішення ДМС України від 19.03.2019 року № 15-19 ГУ ДМС у Львівській області було повторно розглянуто заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин правової оцінки, наданої судом. Вказують, що заявник перетнув державний кордон України незаконно у березні 2019 року, а звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ МВС у Львівській області 15.06.2016 року тобто, через три місяці після прибуття на територію України. Стверджують, що заявник не навів фактів свого особистого переслідування у країні походження та громадянської приналежності Республіці Узбекистан за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи. Вказують, що заявник десять років проживав у Російській Федерації, однак теж не дотримувався законодавства даної держави, оскільки проживав за підробленим паспортом. Також відповідач покликається на той факт, що при повторному розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було направлено запит до УСБУ у Львівській області № 4601.4.3.-10542/46.2-19 від 25.04.2019 року на проведення ідентифікації громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю будь - яких документів, які б посвідчували особу. Згідно листа отриманого від СБУ у Львівській області №62/2/3-693 від 06.06.2019 року встановлено, що у ході перевірки матеріалів, які б дозволили ідентифікувати особу Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не отримано. Відтак, оскаржувані рішення, на його думку, є законними, а підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відсутні.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, наведених у відзиві, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник ГУ ДМС України у Львівській області в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, хоч був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується розпискою.

Щодо процесуальних дій, вчинених у зв`язку із розглядом справи, слід зазначити наступне.

Ухвалою від 18 жовтня 2019 року позовну заяву залишити без руху, для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 04 листопада 2019 року прийнято позову заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

Протокольною ухвалою від 27 січня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

Судом встановлено, що позивач, громадянин Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 12.05.2017 року № 173-17, відмовлено громадянину ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2019 у справі № 813/2171/17 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.06.2016 р та вирішити питання, щодо якого звернувся з такою заявою, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

10 березня 2019 року Державною міграційною службою України було прийнято рішення № 15-19 відповідно до ч. 10 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 у справі № 813/2171/17 (857/4067/18) за позовом громадянина ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Даним рішенням було зобов`язано ГУДМС у Львівській області повторно розглянути заяву громадянина ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до Наказу Головного управління ДМС України у Львівській області від 10 квітня 2019 року № 79 розпочато повторний розгляд заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Узбекистану ОСОБА_1 .

Рішенням Державної міграційної служби України № 268-19 від 05.08.2019 за результатами розгляду особової справи № 2016LV0015 громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , на підставі повторного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС у Львівській області встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні. Відтак, громадянину Узбекистану ОСОБА_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (том 2 а.с. 150).

Про зазначене рішення позивача поінформовано повідомленням від 14 серпня .2019 року за №44 (том І а.с.152).

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що на переконання позивача, вищезгадане рішення № 268-19 від 05.08.2019 прийнято за формальних підстав, без належної оцінки інформації про країну походження позивача і побоювань останнього, та без врахування висновків Львівського окружного адміністративного суду у рішенні від 22.10.2018 у справі № 813/2171/17 щодо підстав скасування рішення ДМС від 12.05.2017 № 173-17, а тому вважає, що є всі підстави для зобов`язання ДМС України визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважаючи у зв`язку із цим свої права порушеними та такими, що потребують захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує такі норми права та виходить з таких мотивів.

Завданням адміністративного судочинства України відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2019, у редакції чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон №3671-VI).

Згідно із п.п. 1 та 13 ч. 1 ст.1 Закону №3671-VI біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Частиною 7 ст. 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Статтею 8 Закону №3671-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Частиною 6 ст. 8 Закону №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 11 ст. 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст. 10 Закону №3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Вказане підтверджує те, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців або осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Своєю чергою заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть бути одержані від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, залишив та не може повернутися до країни походження - Узбекистан.

Так, у своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області позивач зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні переконання. Зокрема, вказав про свою належність до Ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Зі змісту протоколу співбесіди №1, проведеної 06.05.2019 у рамках виконання рішення ДМС України від 19.03.2019 №15-19, прийнятого на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 у справі №813/2171/17 (Т.1, арк.спр.207-215), громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 повідомив, що не може повернутися на територію країни громадянської належності, зазначив, що його не арештовували, лише один раз його з товаришем відвезли до міліції та відпустили. Повідомив про те, що коли був членом партії то така не була заборонена, в 2003 році в РФ партію заборонили, 1999 році заборонили партію Верховним Судом Узбекистану це стало і причиною переїзду. Пояснив, що через членство Хізб ут - Тахрір в Киргистані також зазнавав переслідувань, був затриманий. ОСОБА_1 вважає себе в розшуку, оскільки розміщена інформація в Узбекистані в газеті. Зауважив, що у випадку повернення у Киргизію позивача влада передасть його з родинною в Узбекистан.

У протоколі співбесіди №1, проведеної 06.05.2019 у рамках виконання рішення ДМС України від 19.03.2019 №15-19, прийнятого на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 у справі №813/2171/17, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 також повідомив, що паспорт загубив в Киргизії, а в РФ проживав по підробленому паспорті, який залишився в РФ.

Твердження позивача підтверджуються також інформацією по країні походження (витяги з інтернет ресурсів долучено до матеріалів справи).

При цьому, суд зауважує, що оскаржуване рішення прийняте за результатами повторного розгляду заяви громадянина ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 у справі №813/2171/17.

Зазначеним судовим рішенням Львівського окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили, встановлено ряд фактів по даній справі, які в силу ч. 4 ст. 78 КАС України не потребують доказування.

Зокрема, у рішенні від 22.10.2018 у справі №813/21715/17 судом встановлено, щодо діяльності політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення»), то така є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

У рішенні від 22.10.2018 у справі №813/2171/17 суд встановив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких.

Також суд в рішенні від 22.10.2018 у справі №813/2171/17 звернув увагу, що відповідачем при прийнятті рішення не проведено належним чином ідентифікації ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що відповідач у відзиві покликається на той факт, що при повторному розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було направлено запит до УСБУ у Львівській області № 4601.4.3.-10542/46.2-19 від 25.04.2019 року на проведення ідентифікації громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю будь - яких документів, які б посвідчували особу. Згідно отриманого листа від СБУ у Львівській області №62/2/3-693 від 06.06.2019 року, відповідачем встановлено, що у ході перевірки матеріалів, які б дозволили індефікувати особу Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не отримано.

У рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 у справі №813/2171/17, яким скасовано попереднє рішення ДМС України про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (№173-17 від 12.05.2017), «колегія суддів прийшла до висновку, що обставини про наявність реальної загрози для ОСОБА_1 не були повно та всебічно досліджені, а також відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не проведено належним чином ідентифікацію особи позивача, що входить в обов`язок відповідача при прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Відповідно до п. 6.6 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884 (далі Правила), у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ (додаток 28) про повторний розгляд заяви. Процедура повторного розгляду заяви здійснюється виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування рішення ДМС.

Отже при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем повторно не було досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011, пов`язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та не проведено належним чином ідентифікації громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , у зв`язку з відсутністю будь -яких документів, які б посвідчували особу.

Вказане в ході розгляду цієї справи відповідачем у жодний спосіб не спростовано.

Висновки Львівського окружного адміністративного суду, викладені у рішенні від 22.10.2018 у справі № 813/2171/17 залишені без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2019 у справі №857/4067/19, які згідно з п. 6.6 розділу VI Правил повинні були бути враховані при повторному розгляді заяв позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Натомість повторно розглядаючи відповідну заяву позивача на виконання вказаного рішення Львівського окружного адміністративного суду відповідач проігнорував такі висновки суду, не дав належної оцінки обставинам, що встановлені у судовому рішенні, що спричинило протиправну відмову у задоволенні заяви позивача.

Окрім того, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 , який є головою Інформаційного офісу "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" в Україні, "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави ОСОБА_3 . Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" обмежив діяльність по відновленню ОСОБА_3 виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і не мусульман ідей Ісламу. В Україні "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому в Україні "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія. Також підтвердив членство в такій організації позивача.

В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб`єктами, суд дійшов висновку, що спірне рішення ДМС України від 05.08.2019 за №268-19 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушують права та законні інтереси позивачів, які підлягають ефективному судовому захисту шляхом визнання протиправним та скасування такого рішення.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Державну міграційну службу України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає таке.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 26.06.2011 (із змінами та доповненнями) передбачено, що відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Верховний Суд у постанові від 25.10.2018 у справі №815/2691/15 зазначив, що суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частинами 3 та 4 ст. 245 КАС України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту слід зазначити, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи за нього інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

З огляду на викладене, для належного захисту порушеного права особи, з врахуванням встановлених вище обставин та наявної компетенції відповідача, суд вважає за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.06.2016 року щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та вирішити питання, щодо якого звернувся з такою заявою, прийняти рішення, з врахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Позовна вимога в частині зобов`язання відповідача визнати громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не підлягає задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині не роз`яснення позивачеві причин відмови і порядку ознайомлення та порядку оскарження рішення, то така, задоволенню не підлягає, з огляду на чітке роз`яснення позивачу порядку та строку оскарження прийнятого міграційним органом рішення.

Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З врахуванням викладеного, доводи позивача є частково обґрунтованими, підтвердженими письмовими доказами, а відтак позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем не понесено судові витрати, відсутні підстави для компенсування останніх за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 268-19 від 05.08.2019 року про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 від 15.06.2016 року щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та вирішити питання, щодо якого звернувся з такою заявою, з врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Повний текст рішення складено 09.11.2020 року.

Суддя Карп`як Оксана Орестівна