Справа № 824/548/20-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2020-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/548/20-а

Головуючий у 1-й інстанції: Кушнір В.О.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

09 листопада 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Курка О. П. Білої Л.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року (ухвалене в м. Чернівці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :
в квітні 2020 року позивач звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати йому при звільненні з військової служби компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток в розмірі 85924,74грн. (з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів) за час затримки з 31.07.2019р. по 18.02.2020р. виплати йому при звільненні з військової служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, присуджені рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 11.10.2019р. у справі №824/916/19-а.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Позивач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України, не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 21 жовтня 2019 року, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 з 01.06.2016 р. був прийнятий на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 01 червня 2016р. №118 та зарахований до списків особового складу частини 01 червня 2016 р.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.07.2019р. №162, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 31.07.2019р. №18-РС, позивача звільнено з військової служби за станом здоров`я та виключено зі списків особового складу військової частини 31 липня 2019 року.

Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_2 від 05.09.2019 року № 463 позивач, у період з 2017 року по 2018 рік безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, є ветераном війни - учасником бойових дій.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 31.07.2019р. №162, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 31.07.2019р. №18-РС, позивача звільнено з військової служби за станом здоров`я та виключено зі списків особового складу військової частини 31 липня 2019 року.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 11.10.2019р. у справі №824/916/19-а позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено повністю; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік при звільненні з військової служби 31.07.2019р.; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік при звільненні з військової служби 31.07.2019р. (а.с.13).

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 11.10.2019р. у справі №824/916/19-а набрало законної сили 22.01.2020р. (а.с.15-18).

18.02.2020р. на картковий рахунок позивача відповідачем перераховані грошові кошти у сумі 23 894 грн. 48 коп. з призначенням платежу - "заробітна плата" (а.с.20).

Вважаючи, що відповідачем допущено затримку фактичного розрахунку при звільненні позивача, у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошової компенсацією за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зазначає, що оскільки позивач не оскаржує рішення суду першої в частині відмовлених позовних вимог, тому колегія суддів здійснює перегляд оскаржуваного судового рішення в межах апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 , щодо задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Положеннями п.2, 4 ст.9 Закону №2011-XII визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Згідно ч.2 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положенням про проходження військової служби громадянами України.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, передбачено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Так, рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 11.10.2019р. у справі №824/916/19-а позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 задоволено повністю; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік при звільненні з військової служби 31.07.2019р.; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік при звільненні з військової служби 31.07.2019р.

Тобто, указаним судовим рішенням, яке набрало законної сили було встановлено неповний розрахунок відповідача із ОСОБА_1 в день його звільнення (встановлено невиплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 рік.)

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Конституційний Суд України в рішенні N 4-рп/2012 від 22.02.2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив: «Згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 30 квітня 2020 року, справа №805/4458/17-а, частина перша статті 117 КЗпП передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП, має право на відшкодування, передбаченого в цій статті, якщо спір буде вирішено на його користь. Якщо ж вимоги працівника буде задоволено частково, то розмір відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд. В останньому випадку суму заборгованості із заробітної плати, а також суму відшкодування за час затримки її виплати визначає суд, враховуючи, з-поміж іншого, такі чинники для його (відшкодування) визначення, як розмір спірної суми, яка підлягає стягненню, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком, інших обставин, які у кожній конкретній ситуації мають значення для визначення розміру відшкодування.

Така правова позиція також уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 08.11.2018 року у справі №821/2148/16 (провадження № К/9901/33971/18, К/9901/33978/18).

Зважаючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на час звільнення позивача, останньому не здійснено виплату усіх належних працівникові сум при звільненні та не проведено остаточного розрахунку з ним, що обумовлює застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України у даному конкретному випадку з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Як встановлено з матеріалів справи, на виконання рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 11.10.2019р. у справі №824/ 18.02.2020р. на картковий рахунок позивача відповідачем перераховані грошові кошти у сумі 23894 грн. 48 коп. з призначенням платежу - "заробітна плата".

Таким чином, відповідачем допущено затримку фактичного розрахунку при звільненні позивача у зв`язку з несвоєчасною виплатою грошової компенсацією за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки, при цьому середній заробіток за таку затримку не нараховано та не виплачено. Відтак, суд приходить до висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не проведенні нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 31.07.2019р. (день звільнення) по 18.02.2020р. (день розрахунку).

Водночас, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно довідки №179-фс від 31.07.2019 року розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні два місяці, що передували звільненню позивача становило 25522,44 гривень.

Тобто, середньоденне забезпечення становить: 25522,44/61=418,40 гривень.

Затримка розрахунку становить 202 дні, а тому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 84516,80 грн.

Водночас, колегія суддів вважає, що в порівнянні із виплаченою сумою компенсації за невикористану відпустку учасника бойових днів розмірі 23894,48 грн., суму 84516,80 грн. не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації.

Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:

-розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

-період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

-ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

-інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні даного питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи, що середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, становить 84516,80 грн., яка виникла за 202 дні і є врази більшою ніж недоплачена сума грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, колегія суддів вважає за можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.

Так, колегія суддів зазначає, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 4778,50/218054,06 грн. (сума виплаченої додаткової відпустки за рішенням суду/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,283. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 118,40 грн. (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 0,283 (істотність частки) х 202 (робочих днів затримки розрахунку) = 23918,25 гривень.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі 23918,25 грн. з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 806/345/16, від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 року у справі №6-39цс11 та постанові Верховного Суду від 10.05.2019 року у справі № 815/714/16.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції частково не відповідають встановленим обставинам по справі, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки рішення суду, допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального та матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає частковому скасуванню.

Згідно із п. 2 ч. 1ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів скасувати в частині стягнення на користь ОСОБА_1 розміру компенсації за час затримки виплати при звільненні з військової служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 85924,74 грн.

Прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію за час затримки виплати при звільненні з військової служби компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 31.07.2019 року по 18.02.2020 року в розмірі 23918,25 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.
Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Курко О. П. Біла Л.М.