Справа № 460/894/20
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2020-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 460/894/20 пров. № А/857/8472/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Довгополова О.М., Гудима Л.Я.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року (головуючого судді Махаринця Д.Є. ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Рівне) у справі №460/894/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 17.02.2020 звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області в якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови їй у призначенні пенсії за віком як державному службовцю згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу» №3723 ХІІ з 19 листопада 2018 року, та у відмові в призначенні пенсії в розмірі 80 відсотків від сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії, зокрема не врахування для визначення розміру пенсії суми 14872,00 грн. нарахованої вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати, та 22982,06 грн. компенсації за невикористану відпустку - з дати звернення за призначенням пенсії, тобто з 19.11.2018 року, зобов`язати відповідача здійснити призначення і перерахунок пенсії їй з дати звернення за призначенням пенсії, тобто з 19.11.2018 року, відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ в розмірі 80 відсотків заробітної плати, виходячи із заробітної плати, на яку нараховано страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, з включенням сум компенсації за невикористану відпустку розмірі 22 982,06 грн., що зазначені у довідці про заробітну палату від 04 грудня 2018 року №2250/05 виданої Корецьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду Рівненської області, та з включенням сум нарахованої вихідної допомоги в розмірі 14 872,00 грн. що зазначені в особовому рахунку по розрахунку заробітної плати за 2018 рік, виданого Корецьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області з урахуванням виплачених сум, виплатити їй недоотримані суми пенсії та виплачувати пенсію в подальшому, згідно проведеного перерахунку, без обмеження граничного розміру пенсії.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року позов задоволено частково.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує, що чинним законодавством не регламентовано врахування при обчисленні пенсії сум компенсації за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні, оскільки вони не є складовими заробітної плати, які враховуються при обчисленні пенсій державного службовця, що визначено частиною 2 статті 33 Закону України «Про державну службу».

Колегія суддів зауважує, що оскільки судове рішення щодо відмови в задоволенні частини позовних вимог жодною із сторін не оскаржується, то згідно із положеннями частини 1 статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) воно не підлягає апеляційному перегляду.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2020 відкрито апеляційне провадження у справі №460/894/20 та ухвалою суду від 08.09.2020 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 04.12.2018 позивач ОСОБА_1 звернулася до Корецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області із заявою про призначення пенсії державного службовця.

Рішенням від 07.12.2018 (на заяву №445/а від 04.12.2018) Корецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області відмовило позивачу в призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю станом на 01.05.2016 десяти років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України.

Листом від 11.12.2018 №2304/03 Корецьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області повідомило ОСОБА_1 про таку відмову.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року у справі № 460/403/19 визнано протиправним та скасовано рішення Корецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 07.12.2018 про відмову у призначенні (перерахунку) пенсії ОСОБА_1 (на заяву №445/а від 04.12.2018). Рішення набрало законної сили 16.08.2019 року.

Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянуло заяву ОСОБА_1 та прийняло рішення про призначення їй пенсії за віком з 16.08.2019 року, тобто з дати набрання законної сили рішенням суду від 03 червня 2019 року у справі № 460/403/19, однак без врахування для визначення розміру пенсії суми 14 872,00 грн. нарахованої вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати та 22 982,06 грн. компенсації за невикористану відпустку.

Не погодившись із діями відповідача ОСОБА_1 звернулася до суду.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 22 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

01.05.2016 набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ (далі - Закон № 889-VІІІ), підпунктом 1 пункту 2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» якого визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про державну службу» (далі Закон №3723-ХІІ) (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до статті 37 Закону «Про державну службу» № 3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, - незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку.

Відповідно до частини 1 статті 50 Закону № 889-VІІІ, держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За визначенням частин 1 - 3 статті 2 Закону №108/95-ВР основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

В той же час, частиною 2 статті 50 Закону № 889-VІІІ передбачено, що заробітна плата державного службовця складається з: посадового окладу; надбавки за вислугу років; надбавки за ранг державного службовця; премії (у разі встановлення).

Статтею 57 Закону № 889-VІІІ, визначено, що державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згідно з частиною 1 статті 58 Закону № 889-VІІІ, за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів.

Відповідно до статті 59 Закону № 889-VІІІ, щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Відповідно до частини 1 cтатті 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (далі Закон № 1788-ХІІ) до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Згідно з пунктом 1 статті 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески в межах встановленої законодавством максимальної величини заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески, а після набрання чинності Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» - максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначено відповідно до закону.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку про те, що виплачені суми матеріальних допомог на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати, грошової винагороди, компенсації за невикористану відпустку входять до системи оплати праці державного службовця.

Отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення, перерахунку пенсії незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

Аналогічна правова позиція наведена Верховним Судом України у постановах від 20.02.2012 справа № 21-430а11, від 28.05.2013 справа № 21-97а13, від 04.03.2014 справа № 21-14а14, від 06.11.2013 справа № 21-350а13.

Відповідно до матеріалів справи, рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року у справі № 460/403/19 визнано протиправним та скасовано рішення Корецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 07.12.2018 про відмову у призначенні (перерахунку) пенсії ОСОБА_1 (на заяву №445/а від 04.12.2018), яке набрало законної сили 16.08.2019.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, судом встановлено, що станом на 01.05.2016 ОСОБА_1 займала посаду державної служби та мала 10 років стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а тому рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії відповідно до Закону №889-VІІІ є протиправним.

Згідно із частиною 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, право позивача на призначення їй пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, визнано за позивачем згідно рішення суду, яке набрало законної сили, а тому повторно не доказується при розгляді цієї справи.

Суд зазначає, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року у справі № 460/403/19 не містить зобов`язання відповідача щодо прийняття рішення про призначення пенсії.

Разом з тим, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи та неухильне виконання (реалізацію) судового рішення, яке набрало законної сили. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В контексті правовідносин, які виникли між сторонами, а саме після визнання судом протиправним та скасування рішення відповідача від 07.12.2018 про відмову у призначенні (перерахунку) пенсії ОСОБА_1 (на заяву №445/а від 04.12.2018), відповідач був зобов`язаний повторно розглянути та вирішити заяву ОСОБА_1 .

Як встановлено судом, відповідач повторно розглянув заяву ОСОБА_1 та прийняв рішення про призначення їй пенсії за віком з 16.08.2019, тобто з дати набрання законної сили рішенням суду від 03 червня 2019 року у справі № 460/403/19.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку.

За таких обставин, після набрання законної сили рішенням суду від 03 червня 2019 року у справі № 460/403/19, відповідач був зобов`язаний призначити позивачу пенсію саме з дня звернення за пенсією, а не з будь-якого іншого, самостійно визначеного дня, оскільки саме таке рішення відповідача мало б наслідком ефективне поновлення позивача в правах.

З наведених підстав, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо призначення їй пенсії з дня звернення за пенсією.

Також роботодавцем було нараховано позивачу 14872,00 грн. вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати (частина 3 статті 83 Закону України «Про державну службу»), що підтверджується довідкою №2250/05 від 04 грудня 2018 року, відповідно до якої на всі види оплати праці, включені в довідку, нараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (аркуш справи 67).

Крім того, відповідачем було нараховано 22982,06 грн. грошової компенсації за невикористану частину щорічної основної та додаткової оплачуваної відпустки, що підтверджується особовим рахунком по розрахунку заробітної плати за 2018 рік, виданим Корецьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області. У відомостях по особовому рахунку зазначено, що із вказаної нарахованої суми було утримано податок на доходи фізичних осіб.

Підтвердженням вищенаведених нарахувань 14872,00 грн. та 22982,06 грн. є також наказ відповідача №38-ос від 19.11.2018 «Про оголошення наказу Пенсійного фонду України», що не заперечуються відповідачем.

Верховний Суд України раніше сформулював правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові від 16.09.2014 (справа № 21-314а14) вказав, що аналіз положень статті 37 Закону № 3723-XII, статті 41 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 66 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» дає підстави вважати, що суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування, включаються до складу заробітної плати державного службовця та враховуються при обчисленні розміру його пенсії.

У відповідності до Закону України «Про державну службу» встановлені загальні засади діяльності, статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, а також особливості правовідносин щодо призначення та перерахунку пенсії державним службовцям.

Згідно з пунктом 4 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року № 622, пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку, що суми компенсації за відпустку та вихідної допомоги входять до складу фонду додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат, а відтак, згідно статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є базою для нарахування збору на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та із суми грошової компенсації за невикористану відпустку в розмірі 22982,06 грн. та з суми вихідної допомоги при звільнення в розмірі 14872,00 грн. було нараховано і сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, позивач має право на зарахування зазначених сум до сум, з яких призначається пенсія державного службовця.

Доводи апелянта, що чинним законодавством не регламентовано врахування при обчисленні пенсії сум компенсації за невикористану відпустку та вихідну допомогу при звільненні, оскільки вони не є складовими заробітної плати, які враховуються при обчисленні пенсій державного службовця, що визначено частиною 2 статті 33 Закону України «Про державну службу» є безпідставними, оскільки в ході розгляду справи судом встановлено, що при обчисленні пенсії відповідачем не враховано усі види оплати праці, які отримувала позивач, і з яких було сплачено страхові внески, за правилами статті 41 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» такий заробіток повинен враховуватись під час обчислення пенсії.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Рішенням Європейського суд з прав людини від 20.01.2012 у справі «Рисовський проти України» підкреслено особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (пункт 70).

Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 11 червня 2020 року у справі №460/894/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді О.М. Довгополов

Л.Я. Гудим