Справа № 160/10295/19
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2020-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 жовтня 2020 року м. Дніпросправа № 160/10295/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,

секретарі судового засіданні Сколишеві О.О.,

за участі представників позивача Волнової Ю.М., Гончара С.П.,

представника відповідача Прохорова С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року в адміністративній справі №160/10295/19 (головуючий суддя першої інстанції Турлакова Н.В.) за позовом Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№34)» до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень та вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 22.10.2019 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.06.2019 року №Ю- в сумі 509199,54 грн.,

- визнати протиправним та скасувати Рішення № про застосування штрафних фінансових санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 18.6.2019 року в розмірі 254599,77 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 18.06.2019 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 510,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що висновки відповідача, викладені в акті перевірки про порушення позивачем вимог законодавства із соціального страхування та вимог Податкового кодексу України є безпідставними, не відповідають фактичним даним та специфіці роботи підприємства. Обов`язок здійснювати та утримувати податки й внески з нарахованих доходів засуджених, які залучаються для оплачуваної праці на підставі строкового трудового договору, з 08.10.2016 року покладається на Виправну колонію. Підприємство за умовами договорів про залучення засуджених до праці щомісячно здійснювало тільки нарахування заробітку засудженим в загальних сумах згідно з нарядами виконаних робіт, табелями обліку робочого часу, але не здійснювало ним виплату заробітної плати. В силу вимог закону ДП «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№34)» не є роботодавцем, а особи, засуджені до позбавлення волі, не є найманими працівниками. Таким чином, позивач вважає, що оскаржувані вимога та рішення відповідача є протиправними та підлягають скасуванню.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18 червня 2019 року №Ю- в сумі 509199,54грн., прийняту Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області.

Визнано протиправним та скасовано Рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № від 18 червня 2019 року про застосування штрафних фінансових санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 18 червня 2019 року № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у сумі 510,00 грн..

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, про відмову в задоволенні позову.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач є роботодавцем відповідно до діючого законодавства, оскільки за умовами договорів на використання праці осіб, засуджених до позбавлення волі, для виконання робіт і послуг, а також те, що позивач є власником виконаних робіт, на підприємстві ведеться табель обліку робочого часу засуджених, оформлюються рознарядки виконання робіт, засудженим до позбавлення волі нараховується щомісячно заробітна плата, одночасно виконується функція податкового агента в частині нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив їх задовольнити.

Представники позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції проти вимог апеляційної скарги заперечували, просили залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила наступне.

Позивач - Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№34)», є юридичною особою, зареєстровано 13.03.2000 року, основний вид економічної діяльності: 14.12 Виробництво робочого одягу.

В період з 29.11.2018 року по 19.12.2018 року та з 19.03.2019 року по 22.04.2019 року контролюючим органом проведено документальну планову виїзну перевірку ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№34)» з питань повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01.10.2015 року по 30.09.2018 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 року по 30.09.2018 року, за результатами якої складено Акт про результати документальної планової виїзної перевірки №23885/04-36-13-06/08679712 від 25.04.2019 року (а.с.17-40 т.1).

Висновками акту встановлено наступні порушення:

- п.1 ч.2 ст.6, ч.5 ст.8, ч.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове страхування» в частині заниження суми нарахованого єдиного внеску на суму 509199,54 грн. за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених;

- абз. «б» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України, р.IIІ Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13 січня 2015 року № 4, в частині подання Податкових розрахунків за ф. №1-ДФ про суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податків, і сум утриманого з них податку про суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку, за період IV кв. 2015 року - І кв. 2017 року, без відображення нарахування та виплачених доходів від працевлаштування засуджених, нарахованого та перерахованого податку з доходів фізичних осіб.

Після подання заперечень до акту перевірки від 25.04.2019 року, відповідачем в період з 28.05.2019 року по 03.06.2019 року проведено документальну позапланову виїзну перевірку, за результатами якої 10.06.2019 року складено вкт перевірки №32075/04-36-13-06/008679712, яким висновки попереднього Акту були залишені без змін (а.с.166-188 т.1).

На підставі вказаних Актів перевірки, відповідачем 18 червня 2019 року прийняті наступні рішення:

- вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ю- в сумі 509199,54 грн. (а.с.12-13 т.1);

- рішення № про застосування штрафних фінансових санкцій за донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 254599,77 грн. (а.с.14 т.1);

- податкове повідомлення-рішення № про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у сумі 510,00 грн. (а.с.15-16 т.1).

12.07.2019 року позивачем направлено скаргу на вимогу, рішення та податкове повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України (а.с.102-107 т.1).

Рішенням ДФС України від 14.08.2019 року №39078/6/99/99-11-02-25, вказану скаргу було залишено без задоволення, а оскаржувані рішення щодо єдиного внеску та штрафних санкцій без змін (а.с.108-111 т.1).

Не погодившись із вимогою та рішеннями контролюючого органу, позивач оскаржив їх до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач в даних правовідносинах не є роботодавцем, а особи, засуджені до позбавлення волі, не є найманими працівниками в розумінні статті 2 Кодексу законів про працю України, а тому в силу положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не є платником єдиного соціального внеску. Також суд першої інстанції зазначив про суттєві недоліки в оформленні рішення про застосування штрафних фінансових санкцій та розрахунку до нього.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Щодо висновку контролюючого органу, викладено в акті перевірки про те, що відносини між позивачем та засудженими носять характер трудових. Відповідач стверджує, що відповідно до чинного законодавства позивач у таких відносинах є роботодавцем та податковим агентом.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Частиною першою статті 9 Кримінально-виконавчого кодексу України передбачено, що засуджені зобов`язані виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.

Адміністрація зобов`язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею.

Згідно із частиною першою статті 118 КВК України (в редакції на час спірних правовідносин) засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 3 липня 2018 року № 2475-VIII, який набрав чинності з 28 серпня 2018 року, внесено зміни до статті 118 КВК України, зокрема частину першу викладено в такій редакції: «Засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг. Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами».

Праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України (частина 1 статті 120 КВК України).

Відповідно до частини першої статті 122 КВК України засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно із статтями 118-121 Кримінально-виконавчого кодексу України, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці» з метою визначення умов праці та заробітної плати засуджених до обмеження волі або позбавлення волі (далі - засуджений), які тримаються в установах виконання покарань (далі - установа) та слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України Наказом Міністерства юстиції України від 7 березня 2013 року №396/5 затверджено Інструкцію про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі (далі по тексту -Інструкція №396/5).

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції №396/5 засуджені залучаються до праці: у центрах трудової адаптації; у майстернях, підсобних господарствах установ та слідчих ізоляторів; на підприємствах установ виконання покарань; на підприємствах державної або інших форм власності за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції відповідно до укладених угод між установою, де відбуває покарання засуджений, та замовником; на роботах з господарського обслуговування установ та слідчих ізоляторів.

Пунктами 2.1 - 2.2 Інструкції №396/5 встановлено, що засуджені до обмеження волі залучаються до праці на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою. Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

Відповідно до пункту 3.7 Інструкції №396/5 засудженим, які відбувають покарання у виправних центрах, виховних колоніях, дільницях соціальної реабілітації виправних колоній, колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, а також засудженим жінкам, яким дозволено проживання за межами виправної колонії, на особовий рахунок зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як сімдесят п`ять відсотків нарахованого їм місячного заробітку.

Праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості. Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт. Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати (пункт 5.1 Інструкції №396/5).

Таким чином, засуджені до позбавлення волі виконують трудові функції в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи виконання покарань, в результаті чого, їм забезпечується відповідна компенсація за виконану роботу, тобто заробітна плата, а також, додержання правил охорони праці, техніки безпеки, виробничої санітарії та інших умов, встановлених законодавством про працю.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№34)» (далі - Підприємство) та ДУ «Кам`янська виправна колонія (№34)» (далі - Колонія) укладено Договір від 04.01.2016 року №Г-1 та Договір від 03.01.2017 року №Г-12 на однакових умовах (а.с.112, 113 т.1).

Згідно із п.1.1 Договорів «Колонія» зобов`язується надавати «Підприємству» із числа спецконтингенту осіб, які заявляють про своє бажання бути залученими до праці, в кількості до 200 осіб на строк до 31.12.2016 року (за договором від 04.01.2016 року №Г-1) та в кількості до 250 осіб на строк до 28.02.2017 року (за договором від 03.01.2017 року №Г-12) для виконання виробничих програм по пошиву і поставці швейних виробів, а «Підприємство» зобов`язується забезпечувати зайнятість наданої «Колонією» робочої сили із числа спецконтингенту на продуктивних роботах.

Відповідно до п.2.1 Договорів «Підприємство» зобов`язане своєчасно перераховувати бюджетній діяльності 50% нарахувань на заробітну плату, утримання із заробітної плати спецконтингенту і кошти на депозитний рахунок спецконтингенту. Витрачаються бюджетні кошти згідно затвердженого кошторису за статтями витрат.

Починаючи з 01.03.2017 року договори від 01.03.2017 року №Г-10 та від 02.01.2018 року №Г-14 щодо оплати за послуги містили такі умови: п.4.6. Замовник зобов`язується проводити оплату за виконану роботу один раз на місяць, згідно наданого рахунку та акту виконаних робіт, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок до 5 числа місяця, наступного за розрахунковим. Акт виконаних робіт складається Сторонами по факту відпрацьованих людино-годин.

Також в матеріалах справи містяться наступні докази:

- акти надання послуг за працевлаштування робочих із числа осіб, які утримуються в ДУ КВК (№34) за спірний період;

- платіжні доручення про перерахунок коштів на утримання;

- виписки/особі рахунки;

- наказ колонії (№34) «Про прийняття на роботу засуджених установи» №195 від 01.11.2016 року із списком засуджених, які виявили бажання залучитися до суспільно корисної праці в установі з 01.11.2016 року.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

За змістом пунктів 1, 4 частини другої статті 6 Закону платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 частини першої статті 7 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Частиною першою статті 8 закону передбачено, що розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною п`ятою статті 8 Закону єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Аналіз наведеного правового врегулювання дає підстави для висновку, що визначальною передумовою для сплати єдиного внеску є наявність між суб`єктом (підприємством, установою, колонією) та засудженою особою відносин, які фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця.

Разом з тим, зміст правовідносин між позивачем та засудженими особами, не є такими, які дають підстави для висновку про те, що вони є трудовими.

На користь такого висновку свідчить, зокрема, та обставина, що саме виправною колонією, а не позивачем виносилися накази щодо працевлаштування засуджених.

Крім того, доказів того, що позивач є роботодавцем для засуджених та укладав строкові трудові договори, здійснював виплату заробітної плати засудженим та сплачував за засуджених загальнообов`язкові державні соціальні виплати по застрахованим особам відповідачем не надано.

До того ж, грошові кошти за використану працю засуджених позивачем перераховувались на користь виправної колонії, в якій відбували покарання особи, залучені до праці на підставі договорів, тому фактично виплата заробітної плати засудженим здійснювалась виправною колонією.

За таких обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач в даних правовідносинах не є роботодавцем, а особи, засуджені до позбавлення волі, не є найманими працівниками в розумінні статті 2 Кодексу законів про працю України, а тому в силу положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не є платником єдиного соціального внеску.

Верховний Суд в своїх постановах від 03 березня 2020 року у справі №440/1512/19, від 17 березня 2020 року у справі №809/710/17, від 03 квітня 2020 року у справі №580/908/19 зазначив, що особи, засуджені до позбавлення волі, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами, а виправна колонія в цих трудових відносинах виступає роботодавцем, а відтак і податковим агентом, на якого покладається обов`язок з утримання та сплати сум єдиного внеску із заробітної плати таких осіб, при цьому, базою оподаткування є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід засуджених осіб, які відбувають покарання, та залучаються до робіт, за які виплачується заробітна плата. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відтак, саме ДУ «Кам`янська виправна колонія (№34)», а не позивач, в цих трудових відносинах виступає роботодавцем, а відтак і податковим агентом, на якого покладається обов`язок з утримання та сплати сум єдиного внеску із заробітної плати таких осіб.

Також суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що рішення № від 18 червня 2019 року про застосування штрафних фінансових санкцій та розрахунок штрафних санкцій мають суттєві недоліки в їх оформленні, а саме: у рішенні зазначена інша сума, яка підлягає сплаті - 1675490,99 грн. замість розрахованої - 254599,77 грн., а розрахунок штрафних санкцій містить іншу суму - 763799,31 грн..

Крім того, розрахунок штрафних санкцій складено відносно іншої юридичної особи - ДУ «Кам`янська виправна колонія (№34)» та на підставі документів, які не були підставою для прийняття рішення про застосування штрафних фінансових санкцій: акт перевірки №25466/04-36-13-06/08562967 від 10.05.2019 року, відповідь на заперечення №66557/10/04-36-13-06-17 від 06.06.2019 року (а.с.13, 14 т.1).

Чинне законодавство України зобов`язує податковий орган в разі виявлення помилки в рішенні відкликати/скасувати таке рішення та прийняте нове, проте зазначених дій відповідачем не вчинено.

Вказані недоліки оскаржуваного рішення є суттєвими, адже впливають на суть та розмір визначеного позивачу податкового зобов`язання. Такі недоліки не дають можливості встановити дійсний зміст рішення, оскільки рішення містить одночасно дві різні суми сплати штрафних санкцій, а саме: 254599,77 грн. та остаточну яку необхідно перерахувати - 1675490,99 грн.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність оскаржуваних вимоги про сплату боргу (недоїмки), рішення про застосування штрафних фінансових санкцій та податкового повідомлення-рішення.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року в адміністративній справі №160/10295/19 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року в адміністративній справі №160/10295/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 листопада 2020 року.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак