Справа № 160/5055/20
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2020-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

03 листопада 2020 року м. Дніпросправа № 160/5055/20

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),

суддів: Кругового О.О., Прокопчук Т.С.,

за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 р. в адміністративній справі №160/5055/20 (суддя Коренев А.О.) за позовом Міністерства юстиції України до засновника газети "Мир" - Товариства з обмеженою відповідальністю "Суворов", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, про припинення випуску друкованого засобу масової інформації,

В С Т А Н О В И В:

Міністерство юстиції України звернулось до суду з позовом про припинення випуску друкованого засобу масової інформації - Газети «Мир», зареєстрованої Державним комітетом інформаційної політики, телебачення та радіомовлення України 18.07.2002, свідоцтво № 6370, Серія КВ, засновником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Суворов» ().

В обґрунтування позову зазначалось про те, що на адресу Міністерства юстиції України надійшов лист Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 24.02.2020 № 55/15-1767 щодо ініціювання припинити випуску Газети «Мир» у судовому порядку у зв`язку із порушенням норм чинного законодавства про друковані засоби масової інформації.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 р., ухваленим за результатами розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, задовольнивши адміністративний позов. Скаржник вказує, що судом першої інстанції не враховані його доводи, не мотивовано причини неприйняття доказів, поданих Міністерством юстиції України, не прийнято до уваги численні порушення відповідачем діючого законодавства, неправильно кваліфіковано відносини, які регулюються Законом України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки .

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

У судовому засіданні представник скаржника підтримали вимоги та доводи апеляційної скарги.

Представники відповідача заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, належним чином повідомлене про день, місце і час розгляду справи, до суду уповноваженого представника не направило.

Відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини:

Державним комітетом інформаційної політики, телебачення та радіомовлення України 18.07.2002 зареєстровано газету «Мир», у зв`язку з чим видано свідоцтво № 6370, Серія КВ, засновником газети є Товариство з обмеженою відповідальністю «Суворов», яке знаходиться за адресою: площа Героїв Майдану 1, м. Дніпро, 49000 (). Управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області 20.02.2020 від Департаменту у справах релігій та національностей Міністерства культури, молоді та спорту України отримано релігієзнавчий висновок провідного наукового співробітника Інституту філософії імені Г. С. Сковороди Національної Академії наук України, доктора філософських наук, професора О. Н. Сагана. На адресу Міністерства юстиції України надійшов лист Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області від 24.02.2020 № 55/15-1767 щодо ініціювання припинення випуску Газети «Мир» у судовому порядку у зв`язку із порушенням норм чинного законодавства про друковані засоби масової інформації.

Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду із вказаним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що Мін`юст не дотримався законодавчо визначеної процедури щодо встановлення невідповідності діяльності друкованого засобу масової інформації - газети «Мир», а саме, звернувся до суду з позовом щодо припинення діяльності зазначеного об`єкта без попереднього установлення невідповідності його діяльності шляхом проведення правової експертизи.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 15 Конституції України передбачено, що суспільне життя в Україні ґрунтується на засадах політичної, економічної та ідеологічної багатоманітності. Жодна ідеологія не може визнаватися державою як обов`язкова. Цензура заборонена.

Закон України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» створює правові основи діяльності друкованих засобів масової інформації (преси) в Україні, встановлює державні гарантії їх свободи відповідно до Конституції України, Закону України «Про інформацію» та інших актів чинного законодавства і визнаних Україною міжнародно-правових документів. У цьому Законі під друкованими засобами масової інформації (пресою) в Україні розуміються періодичні і такі, що продовжуються, видання, які виходять під постійною назвою, з періодичністю один і більше номерів (випусків) протягом року на підставі свідоцтва про державну реєстрацію (стаття 1).

Статтею 2 Закону визначено, що свобода слова і вільне вираження у друкованій формі своїх поглядів і переконань гарантуються Конституцією України і відповідно до цього Закону означають право кожного вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати та поширювати будь-яку інформацію за допомогою друкованих засобів масової інформації, крім випадків, визначених законом, коли обмеження цього права необхідно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Друковані засоби масової інформації є вільними. Забороняється створення та фінансування державних органів, установ, організацій або посад для цензури масової інформації.

В силу положень статті 3 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» друковані засоби масової інформації в Україні не можуть бути використані для: закликів до захоплення влади, насильницької зміни конституційного ладу або територіальної цілісності України; пропаганди війни, насильства та жорстокості; розпалювання расової, національної, релігійної ворожнечі; розповсюдження порнографії, а також з метою вчинення терористичних актів та інших кримінально караних діянь; пропаганди комуністичного та/або націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів та їхньої символіки. Забороняється використання друкованих засобів масової інформації для: втручання в особисте і сімейне життя особи, крім випадків, передбачених законом; завдання шкоди честі і гідності особи; розголошення будь-якої інформації, яка може призвести до вказання на особу неповнолітнього правопорушника без його згоди і згоди його представника.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», випуск друкованого засобу масової інформації може бути припинено за рішенням засновника (співзасновників) або суду. Суд припиняє випуск видання, зокрема, у разі порушення статті 3 цього Закону.

Таким чином, для прийняття рішення про припинення випуску друкованого засобу масової інформації необхідною умовою є встановлення обставини розпалювання расової, національної, релігійної ворожнечі.

За вимогами статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд вирішує: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються (п. 1 ч.1); чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (п.2 ч.1); яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин (п.3 ч.1); чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (п. 4 ч.1).

Тобто, обставини (факти) по справі встановлюються судом виключно на підставі доказів.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 73 Кодексу).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 75 Кодексу).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 76 Кодексу).

Як свідчить зміст адміністративного позову, в обгрунтування припинення за рішенням суду випуску друкованого засобу масової інформації - Газети «Мир» Міністерство юстиції України посилається на релігієзнавчий висновок провідного наукового співробітника Інституту філософії імені Г. С. Сковороди Національної Академії наук України, доктора філософських наук, професора О. Н. Сагана, який вважає доказом по справі. У цьому висновку зазначено, що Газета «Мир» не є офіційним виданням Української Православної церкви, а використовується ТОВ «Суворов» з метою висвітлення матеріалів у напрямі, вигідному державі-агресору Російській Федерації, вказані матеріали об`єктивно провокують конфлікти між віруючими різних православних церков України; засновник та видавець газети «Мир» використовує даний засіб масової інформації для нав`язування читацькій аудиторії ідей невігластва, зокрема необхідності відмови від оформлення паспортів громадянина України встановленого зразка, реєстрації дітей і вакцинації населення, дискредитації органів державної влади України та нав`язування негативного ставлення до представників Православної церкви України й віруючих інших конфесій; в усіх досліджених публікаціях наявні ознаки закликів, спрямованих на розпалювання національної, расової чи релігійної ворожнечі та ненависті, на приниження національної честі й гідності, а також образу почуттів громадян у зв`язку з їхніми релігійними переконаннями все це суперечить нормам і положенням чинного законодавства України; подальше видавництво та розповсюдження газети «Мир» становить реальні загрози національній безпеці України, оскільки в ї матеріалах дістають свою реалізацію пропагандистські інформаційні кампанії, керовані з території державі-агресору Російській Федерації. Ці матеріали спрямовані на дестабілізацію суспільно-політичної та міжконфесійної ситуації, порушення релігійної нетерпимості та дискредитації представників Православної церкви України.

Оцінюючи цей висновок на предмет відповідності його критеріям належності та допустимості доказів, колегія суддів керується приписами статті 74 Кодексу, відповідно до яких обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Колегія суддів зазначає, що обставини це події, дії, явища, з якими норма права пов`язує виникнення визначених юридичних наслідків. Юридичні факти, у свою чергу, є передумовами правовідносин.

Наданий позивачем в якості доказу релігієзнавчий висновок не встановлює юридичні факти, є результатом дослідження, здійсненого певним науковим співробітником та містить його суб`єктивну думку щодо змісту публікацій у певному засобі масової інформації. Відтак, цей документ у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України не може розглядатись як письмовий доказ у справі.

Колегія суддів вважає, що зазначений релігієзнавчий висновок може бути підставою для призначення відповідної судової лінгвістичної експертизи (спеціалізованого мовознавчого дослідження текстових матеріалів та інших мовних об`єктів для з`ясування питань, що можуть мати юридичні наслідки), як це передбачено статтею 102 Кодексу адміністративного судочинства України. Однак, матеріали справи не містять таких заяв від сторін.

Скаржник вказує на помилкове застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин Порядку прийняття рішень щодо невідповідності діяльності, найменування та/або символіки юридичної особи, політичної партії, її обласної, міської, районної організації або іншого структурного утворення, передбаченого статутом політичної партії, іншого об`єднання громадян вимогам Закону України "Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 травня 2015 р. N 354.

Дійсно, зазначений Порядок був затверджений відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки, як про це вказано у преамбулі постанови. Відповідно до цього Порядку для проведення правової експертизи щодо невідповідності діяльності, найменування та/або символіки юридичної особи, політичної партії, її обласної, міської, районної організації або іншого структурного утворення, передбаченого статутом політичної партії, іншого об`єднання громадян вимогам Закону утворюється Комісія з питань дотримання Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціал і стичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», склад та положення якої затверджуються наказом Мін`юсту.

Однак, як зазначалось вище, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову саме за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачем законодавства, яке регулює діяльність друкованих засобів масової інформації.

Отримавши лист від Управління Служби безпеки України у Дніпропетровській області, Міністерство юстиції України не вжило передбачених чинним законодавством заходів щодо отримання доказів, які могли бути визнані судом належними, допустимими і достатніми для задоволення позову, у тому числі, ініціювання призначення судово-лінгвістичної експертизи або подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення, як це передбачено статтею 104 Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, позивач, як суб`єкт владних повноважень і ініціатор судового провадження проти юридичної особи, в силу процесуального закону зобов`язаний обґрунтовувати підстави для задоволення позову, підтверджуючи їх наявність належними та допустимими доказами.

Допущена судом першої інстанції помилка у застосуванні постанови Кабінету Міністрів України № 354 на правильність прийнятого рішення по суті не впливає та не обмежує Міністерство юстиції України у реалізації його контрольних функцій за діяльністю засобів масової інформації як суб`єктів інформаційної діяльності.

Зважаючи на те, що доводи апеляційної інстанції висновки суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування оскарженого рішення суду, передбачені статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 р. в адміністративній справі №160/5055/20 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 03 листопада 2020 р. і касаційному оскарженню не підлягає відповідно до пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя А.В. Шлай

суддя О.О. Круговий

суддя Т.С. Прокопчук