Справа № 1.380.2019.003591
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2020-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 1.380.2019.003591 пров. № А/857/11186/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Гінди О. М., Ніколіна В. В.,

за участю секретаря судового засідання Юник А. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року (головуючий суддя Хома О. П., м. Львів, повний текст складено 24.07.2020) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якому просив:

визнати протиправними дії у вигляді відмови МВС України, вчинені у формі письмової відповіді, оформленої листом №15/2-2596 від 08.07.2019, призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 в сумі 252 600 грн;

зобов`язати ГУ МВС України у Львівській області повторно надіслати МВС України документи для призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850;

зобов`язати МВС України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності 17.06.2017 відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850, в сумі в сумі 252 600 грн без вирахування раніше виплаченої суми та скерувати таке рішення до ГУ МВС України у Львівській області для проведення виплати;

зобов`язати ГУ МВС України у Львівській області виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності 18.06.2018 в сумі 252 600 грн без вирахування раніше виплаченої суми.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 в сумі 252 600 грн, оформленої листом від 08.07.2019 №15/2-2596.

Зобов`язано Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області повторно надіслати Міністерству внутрішніх справ України документи для призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності 07.06.2017, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 в сумі 252 600 грн, без вирахування раніше виплаченої суми та скерувати таке рішення до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області для проведення виплати.

Зобов`язано Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності 07.06.2017, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 в сумі 252 600 грн без вирахування раніше виплаченої суми.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Міністерство внутрішніх справ України оскаржило його в апеляційному порядку, вважає його незаконним та необгрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.07.2020, скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі зазначає, що у рішенні суд, зокрема, посилається на положення ч. 6 ст. 23 Закону України від 20.12.1990 № 565-ХІІ «Про міліцію», якою було встановлено право працівника міліції на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності.

Проте 02.07.2015 було прийнято Закон України «Про Національну поліцію», який набрав чинності 07.11.2015. Даним законом, зокрема, було визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Отже, рішення суду першої інстанції грунтується на нормативно-правовому акті, що втратив чинність і на спірні правовідносини не розповсюджується.

Порядок, підстави та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 (далі - Порядок № 850).

Положеннями підпункту 2 пункту 2 Порядку № 850 передбачено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Судом не взято до уваги те, що позивач проходив службу в Львівському державному університеті внутрішніх справ. Наказом ЛЮІ МВС України № 36 о/с від 18.02.2005 майор міліції ОСОБА_1 звільнений у відставку по ст. 65 п. «а» (за віком) згідно Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Первинний огляд позивача відбувся 13.12..2005 з установленням 30% втрати працездатності, у зв`язку з чим йому було виплачено кошти у розмірі 2550,60 гри. (копія міститься в матеріалах справи).

Вдруге заявника було оглянуто 07.06.2017 з установленням III групи інвалідності та відповідного ступеня втрати працездатності.

Таким чином, між первинним оглядом на МСЕК ОСОБА_1 - 13.12.2005 та повторним - 07.06.2017 пройшло 12 років, що перевищує встановлений Порядком термін.

Пунктом 4 Порядку № 850 передбачено, якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступенем втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням МСЕК вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Враховуючи вищевикладене, законодавець чітко визначив наступні умови для проведення відповідних виплат:

встановлення вищої групи інвалідності протягом двох років після первинного встановлення інвалідності;

встановлення іншої причини інвалідності або більший відсоток втрати працездатності протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або ступенем втрати працездатності без установлення інвалідності.

Дана норма закону передбачає можливість додаткової компенсації різниці між розмірами первинної та вторинної грошової допомоги, а не є дискримінаційною чи такою, що суперечить положенням законодавства.

Колегією суддів при розгляді аналогічного спору, в постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 11.01.2018 по справі № 696/575/17 зазначено, що «...норма має імперативний характер і жодних виключень з визначеного нею нормативного правила законодавством не передбачено. Виходячи з цього, колегія суддів звертає увагу на те, що первинно інвалідність позивачу було встановлено 26.12.2014 (Ш-ю групу), а вищу групу інвалідності він набув лише 16.01.2017 р., тобто зі спливом вказаного дворічного строку, що зумовлює відсутність у нього достатніх та необхідних правових підстав для отримання грошової допомоги в більшому розмірі...».

Суд першої інстанції не врахував того, що при розв`язанні таких спірних правовідносин має враховуватися й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимим до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту прав на соціальний захист.

Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту і свобод окремої особи.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09.10.1979 р. у справі «Ейди проти Ірландії» та від 12.10.2004 р. у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Крім вищезазначеного, питання про прийняття рішення за наслідками розгляду заяви позивача про призначення останньому спірної грошової допомоги носить дискреційний характер.

Зокрема, рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № Я(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Повноваження щодо розгляду заяви позивача про виплату йому спірної грошової допомоги, у даному випадку, є виключною компетенцією МВС і здійснюється нею за наявності необхідного переліку документів, передбачених Порядком № 850 і з урахуванням встановлених ним правил, при цьому за наслідками вирішення цих питань відповідач, в залежності від обставин, може прийняти як рішення про призначення виплати, так і рішення про відмову в здійсненні такої, тобто може обирати з кількох юридично допустимих рішень, відтак суд не повинен і не може втручатись у здійснення цих повноважень шляхом зобов`язання прийняття відповідачем конкретного рішення.

Відповідно до п. 9 Порядку, МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Відповідно до п. 11 Порядку, виплата грошової допомоги проводиться шляхом перерахування органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції (у даному випадку - ліквідаційна комісія ГУМВС України в Львіьвскій області), суми виплати на рахунок, відкритий особою, якій призначається грошова допомога, в установі банку або через касу органу внутрішніх справ.

У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом від 18.02.2005 № 56 о/с «По особовому складу» майора міліції ОСОБА_1 - начальника курсу факультету № 2, звільнено з органів внутрішніх справ у відставку по статті 65 пункт «а» (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Позивач вперше оглянутий на кардіологічній МСЕК № 2 04.05.2005, за результатами огляду інвалідом не визнаний, однак йому встановлено 30% професійної втрати працездатності з приводу захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Відповідно ОСОБА_1 13.12.2005 проведено виплату страхової суми у розмірі 2550,00 грн за державним особистим страхуванням військовослужбовців на підставі встановленої МСЕК 30% втрати працездатності, що підтверджується листом Львівської обласної дирекції від 19.12.2017 № 1390/1297 .

За результатами освідчення ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Львівській області» ОСОБА_1 діагностовано причинний зв`язок захворювання: пов`язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, що підтверджено довідкою від 31.01.2017 № 3.

Обласною МСЕК №1 ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності по життєво за захворювання, пов`язане з проходженням служби в ОВС, підтвердженням чого є довідка серії 12 ААА № 002507 та виписка з акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 07.06.2017 №359953.

Відповідно до довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, серії 12 ААА від 07.06.2017 № 002507 встановлено ступінь втрати професійної працездатності позивача 50% по причині захворювання, пов`язаного з проходження служби в ОВС.

Зазначені вище обставини підтверджуються також листом Обласної медико-соціальної експертної комісії № 1 Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи» від 16.11.2017 № 28.

З урахуванням цього ОСОБА_1 звернувся до ректора Львівського державного університету внутрішніх справ із заявою (рапортом) про проведення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому третьої групи інвалідності. До вказаної заяви (рапорту) надано відповідні підтверджуючі документи.

МВС України скеровано Ліквідаційній комісії ГУ МВС України у Львівській області лист від 05.03.2018 № 15/2-789, яким за результатами розгляду Департаментом фінансово-облікової політики МВС України доопрацьовані матеріали з питання призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 повернуто як такі, що не відповідають вимогам законодавства. З листа вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у грошовій допомозі в більшому розмірі на підставі пункту 4 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, у зв`язку з тим, що з дати первинного огляду МСЕК пройшло більше 2 років.

Вказана відмова була оскаржена у судовому порядку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 у справі № 813/3318/18, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2019 у справі №857/2265/19, визнано протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо відмови призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850, вчинені у формі письмової відповіді, оформленої листом від 05.03.2018 № 15/2-789.

Зобов`язано ГУ МВС України у Львівській області повторно надіслати Міністерству внутрішніх справ України документи для призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015№ 850.

Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути документи ОСОБА_1 для призначення йому одноразової грошової допомоги, з врахуванням висновків суду, відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015№ 850 відповідно до Постанови КМ України від 21.10.2015№ 850.

На виконання вказаного рішення позивачем повторного подано заяву (рапорт) до ректора Львівського державного університету внутрішніх справ із заявою (рапортом) про проведення йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому Львівською обласною МСЕК № 107.06.2027 третьої групи інвалідності та 50% втрати працездатності. До вказаної заяви (рапорту) надано відповідні підтверджуючі документи.

МВС України скеровано Ліквідаційній комісії ГУ МВС України у Львівській області лист від 08.07.2019 № 15/2-2596, яким повідомлено, що Департаментом фінансово-облікової політики МВС України на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 у справі № 813/3318/18, розглянуто матеріали з питання призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 та у зв`язку з тим, що з дати первинного огляду ОСОБА_1 МСЕК пройшло більше 2 років, то за умовами пункту 4 Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850, це не дає йому права на отримання доплати такої грошової допомоги, з урахуванням раніше виплаченої суми.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції правильно врахував, що до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі Закон № 580-VIII) порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами статті 23 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 №565-XII (далі - Закон №565-XII) та Порядком та умовами призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21 жовтня 2015 року (далі - Порядок № 850).

Так, відповідно до частини 6 статті 23 Закону №565-XII у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Згідно з частиною 7 статті 23 Закону №565-XII у разі отримання працівником міліції поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним службових обов`язків, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому розмір одноразової грошової допомоги не повинен бути меншим за 20-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб, та більшим за 100-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб.

Пунктом 2 Порядку №850 визначено, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно із підпунктом 2 пункту 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 850 якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Пунктом 7 Порядку № 850 визначено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Пунктом 8 Порядку № 850 встановлено, що керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції.

Відповідно до пункту 9 Порядку № 850, МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

Пунктом 14 Порядку № 850 визначено вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги, а саме: учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

З огляду на це, суд першої інстанції правильно вважав, що за особами, які проходили службу в органах внутрішніх справ, зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію» відповідно до Порядку № 850, який діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію», виходячи з положень якого, обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України. Законом № 565-ХІІ не встановлено обмежень щодо виплати одноразової грошової допомоги, які передбачені пунктом 4 Порядку № 850. Вказана норма Порядку №850 не позбавляє особу права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності. Так само цей пункт Порядку не містить жодних застережень щодо неможливості проведення виплати грошової допомоги у разі встановлення особі після спливу дворічного терміну іншої групи інвалідності чи більшого відсотку втрати працездатності.

При цьому вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги, визначено у пункті 14 Порядку № 850, і підстави, з якої виходив відповідач, вказана норма не містить.

Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постановах від 13.02.2018 у справі № 808/1866/16, від 18.10.2018 у справі №369/13187/17 та від 28.03.2019 у справі №296/10138/16-а, від 25.10.2019 у справі №822/6326/15.

Суд також зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані із реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99 та від 20.03.2002 № 5-рп/2002). Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 № 5-рп/2002).

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності, не позбавляє позивача права на отримання одноразової грошової допомоги, а лише встановлює обмеження у розмірі проведення виплати нарахованої суми грошової допомоги в залежності від часу повторного встановлення інвалідності із втратою працездатності після первинного встановлення втрати працездатності.

З огляду на це суд першої інстанції підставно вважав, що з дати встановлення ІІІ групи інвалідності (07.06.2017) у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини 6 статті 23 Закону №565-XII.

Судом першої інстанції з`ясовано, що Міністерство внутрішніх справи України, відмовляючи у призначені та виплаті такої допомоги керувався положеннями пункту 4 Порядку №850, якими передбачено, що якщо протягом двох років працівникові міліції після первинного встановлення інвалідності із втратою працездатності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає йому право на отримання грошової допомоги в більшому розмірі, виплата проводиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Оскільки вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні грошової допомоги, визначено у пункті 14 Порядку № 850 і наведено по тексту рішення вище, то суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що відмова МВС України у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 на підставі пункту 4 цього Порядку є протиправною. Крім того аналіз положень пункту 4 Порядку № 850 дає підстави стверджувати, що у разі установлення працівникові міліції інвалідності вперше одноразова грошова допомога виплачується у повному розмірі в залежності від групи інвалідності і не зменшується на суму раніше виплаченої допомоги. Зменшення виплати одноразової грошової допомоги на раніше виплачену суму відбувається у разі встановлення за результатами повторного огляду вищої групи чи іншої причини інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності. Оскільки ОСОБА_1 інвалідність вперше встановлено при повторному огляді 07.06.2017, то одноразова грошова допомога повинна бути виплачена у повному розмірі та без з урахування раніше виплаченої суми.

Таким чином, встановлення 07.06.2017 ОСОБА_1 III групи інвалідності та 50% втрати працездатності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням служби в ОВС, свідчить про настання передбачених Порядком №850 підстав, з якими законодавець пов`язує виникнення у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі, передбаченому для ІІІ групи інвалідності - 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Станом на 07.06.2017 прожитковий мінімум для працездатних осіб відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» становив 1 684 грн., а отже одноразова грошова допомога при встановленні ІІІ групи інвалідності становить 252 600 грн (1 684 х 150).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що дії МВС України щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №850, оформленої листом від 08.07.2019 №15/2-2596, порушують право позивача на таку допомогу, тому їх слід визнати протиправними, задовольнивши першу з позовних вимог.

Стосовно доводів МВС України щодо позовних вимог про зобов`язання відповідачів вчинити дії про втручання у дискреційні повноваження, то судом першої інстанції правильно враховано, що відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно із Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права. Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 у справі «Класс та інші проти Німеччини», зазначив, що «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Враховуючи що друга-четверта позовні вимоги є похідними від першої позовної вимоги, а також обставини справи, суд першої інстанції підставно вважав, що належним способом захисту порушеного права позивача буде: зобов`язати ГУ МВС України у Львівській області повторно надіслати МВС України документи для призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850; зобов`язати МВС України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності 07.06.2017, відповідно до Порядку №850 в сумі 252 600 грн, без вирахування раніше виплаченої суми та скерувати таке рішення до Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області для проведення виплати та зобов`язання ГУ МВС України у Львівській області виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу відповідно до Порядку №850 у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності 07.06.2017, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 в сумі 252 600 грн без вирахування раніше виплаченої суми.

Ураховуючи наведене вище, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги повністю.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 липня 2020 року по справі № 1.380.2019.003591 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 05.11.2020.