Справа № 320/1653/20
Суддя: Дашутін І.В.
Дата ухвалення: 2020-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

06 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 320/1653/20

адміністративне провадження № К/9901/26677/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Дашутіна І. В.,

суддів -Шишова О. О., Яковенка М. М.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року у справі №320/1653/20 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Люмпек» до Головного управління ДПС у Донецькій області, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування рішень, -

у с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Люмпек» звернулось до суду з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області, Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасувати рішення від 18 грудня 2019 року №1356891/42452844, яким відмовлено у реєстрації податкової накладної від 11 грудня 2019 року №11 та зобов`язання Державної податкової службу України зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні Товариства з обмеженою відповідальністю «Люмпек» від 11 грудня 2019 року №11 датою їх фактичного отримання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за результатом здійснення господарської діяльності товариством 11 грудня 2019 року була складена податкова накладна №11, яка 12 грудня 2019 року була направлена на реєстрацію до Єдиного реєстру податкових накладних, однак, за результатами обробки, її реєстрацію було зупинено із посиланням на пп. 1.6 п.1 Критеріїв ризиковості платника податку, запровадження та реалізації яких були визнані в судовому порядку протиправними та скасовані. Так, на думку позивача, Порядок №520 не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки відсутні законодавчо визначені підстави для зупинення реєстрації податкової накладної. Позивач стверджує, що товариство було позбавлено можливості подати податковому органу необхідні документи, оскільки контролюючим органом були порушені норми п. 13 Порядку №117, а саме: не зазначено в квитанції про зупинення конкретного та чіткого переліку документів, які на думку контролюючого органу необхідно надати платнику податків. Одночасно з цим позивач наголосив на тому, що отримавши повідомлення про зупинення реєстрації податкової накладної контролюючому органу було направлено вичерпні пояснення, що підтверджують реальність фінансово-господарських операцій, за наслідками яких була складена відповідна податкова накладна, проте останній під час прийняття оскаржуваного рішення їх не врахував, у зв`язку з чим дійшов безпідставних висновків про відмову в реєстрації податкової накладної.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року прийнято до провадження адміністративну справу, визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року, адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Головне управління ДПС у Донецькій області подало до Верховного Суду касаційну скаргу.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Обговоривши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Частиною шостою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності.

Такий перелік не є вичерпним.

Зі змісту пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України можна зробити висновок про те, що суд має право віднести до категорії справ незначної складності справу, яка не передбачена у вищезазначеному переліку, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (частина четверта статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України), а також через складність та інші обставини.

Суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Оцінивши характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників, встановивши, що предмет спору не віднесений до переліку справ, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, колегія суддів вважає, що ця справа є справою незначної складності.

Випадків, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, не вбачається. У касаційній скарзі таких застережень не міститься.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» («Levages Prestations Services v. France») від 23 жовтня 1996 року, заява № 21920/93; «Гомес де ла Торре проти Іспанії» («Brualla Gomes de la Torre v. Spain») від 19 грудня 1997 року, заява 26737/95).

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.

На підставі викладеного, керуючись статтями 248, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України, -

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2020 року у справі №320/1653/20 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Люмпек» до Головного управління ДПС у Донецькій області, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування рішень.

Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Дашутін

Судді О. О. Шишов

М. М. Яковенко