Справа № 640/7614/20
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7614/20 Суддя першої інстанції: Погрібніченко І.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - Відповідач, Офіс) про:

- зобов`язання Офісу здійснити коригування заробітної плати ОСОБА_1, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при її обчисленні, за проміжок часу з 24.10.2014 року до 12.09.2019 року, на коефіцієнт їх підвищення;

- стягнення з Офісу на користь ОСОБА_1 1 358 112, 26 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 року по 12.09.2019 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.06.2020 року позов задоволено частково - стягнуто з Офісу на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 року по 12.09.2019 року у розмірі 494 730,44 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні питання про поновлення ОСОБА_1 на посаді судом у справі №826/17784/14 при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу не було застосовано норми п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, що зумовили недоотримання грошового забезпечення за період з 24.10.2014 року по 12.09.2019 року на суму 494 730,44 грн. з урахування декількох підвищень.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд зазначив, що саме стягнення коштів з Відповідача є належним способом захисту порушень прав Позивача.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у ній нове, яким відмовити у задоволенні позову; в іншій частині рішення суду залишити без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, розмір середнього заробітку ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу встановлено рішенням суду у справі №826/17784/14, яке набрало законної сили, та не може бути переглянуто у межах іншої справи, по-друге, всупереч висновків суду прийняття постанови від 30.09.2015 року №763 не зумовлювало підвищення посадових окладів, а лише було спрямоване на упорядкування структур та умов оплати праці прокурорів відповідного до нового Закону України «Про прокуратуру», по-третє, підвищення посадових окладів мало місце лише з 01.12.2015 року, позаяк підвищення розміру окладів з 06.09.2017 року не може стосуватися посади старшого помічника Генерального прокурора, оскільки остання була відсутня у схемах посадових окладів, по-четверте, виплати щодо класного чину до перерахунку не можуть бути включені, оскільки законодавство передбачає лише перерахунок посадових окладів.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2020 року було відкрито апеляційне провадження у справі і встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.08.2020 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 04.11.2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, хоча рішенням суду у справі №826/17784/14 й було встановлено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак ним не вирішувалося питання щодо його обчислення з урахуванням п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, а тому звернення до суду із даним позовом не є намаганням переглянути судове рішення в іншій справі, по-друге, саме постановою від 30.09.2015 року №763 Кабінетом Міністрів України підвищено посадові окладів працівників органів прокуратури, по-третє, відсутність у новій схемі посадових окладів посади, які Позивач обіймав до звільнення, не може позбавляти його права на перерахунок заробітної плати.

У судовому засіданні представник Відповідача доводи апеляційної скарги та підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю з викладених у ній підстав.

Представник Позивача і Позивач наполягали на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суд першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.09.2019 року у справі № 826/17784/14 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, третя особа - Міністерство юстиції України:

- визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.10.2014 року №2489-ц про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого помічника Генерального прокурора України з особливих доручень Апарату Генерального прокурора України Генеральної прокуратури України;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого помічника Генерального прокурора України з особливих доручень Апарату Генерального прокурора України Генеральної прокуратури України;

- стягнуто з Генеральної прокуратури України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.10.2014 року і до моменту прийняття судом рішення про поновлення на роботі - 12.09.2019 року у розмірі 508 364,41 грн.;

- допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді на посаді старшого помічника Генерального прокурора України з особливих доручень Апарату Генерального прокурора України Генеральної прокуратури України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць (а.с. 7-18).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2019 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.09.2019 року залишено без змін.

У свою чергу, 27.12.2019 року наказом Генерального прокурора № 2218ц (а.с. 19):

- скасовано наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 2489-ц про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого помічника Генерального прокурора України з особливих доручень Апарату Генерального прокурора України Генеральної прокуратури України відповідно до пункту 7-2 статті 36 КЗпП України Закону України «Про очищення влади»;

- поновлено державного радника юстиції 2 класу ОСОБА_1 на посаді старшого помічника Генерального прокурора України з особливих доручень Апарату Генерального прокурора України Генеральної прокуратури України з 24 жовтня 2014 року;

- виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць.

Згідно довідки Офісу Генерального прокурора від 15.01.2020 року № 21-25зп (а.с. 20), ОСОБА_1 отримав середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць у розмірі 42 641,30 грн.

Крім того, у січні 2020 року Позивачем отримано суму, присуджену рішенням суду від 12.09.2019 року до стягнення за час вимушеного прогулу (508 364,41 грн.; а.с. 58-60).

Як встановлено судом першої інстанції, вважаючи, що вказана сума була обрахована без урахування підвищення посадових окладів та інших виплат, які малися враховуватися при обчислені розміру середнього заробітку у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», Позивач звернувся з даним позовом до суду.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 235, 236 Кодексу законів про працю України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок №100), а також ряду інших підзаконних актів, що регулюють питання оплати праці прокурорів, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог з огляду на неврахування судом при вирішенні справи №826/17784/14 необхідності коригування середнього заробітку за час вимушеного прогулу на коефіцієнти підвищення.

Разом з тим, розглядаючи вказаний спір по суті, суд першої інстанції не врахував такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Згідно ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Як було встановлено судом першої інстанції, за своєю суттю даний спір виник у зв`язку з тим, що, на переконання ОСОБА_1 , при обчисленні розміру належного до стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд у рішенні від 12.09.2019 року у справі №826/17784/14 не застосував приписи п. 10 Порядок №100, що мало своїм наслідком незастосування коефіцієнтів підвищення посадового окладу та інших виплат щодо періоду стягнення середнього заробітку з 24.10.2014 року по 12.09.2019 року.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що із змісту рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.09.2019 року у справі №826/17784/14 вбачається, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснювався із застосуванням положень Порядку №100. У подальшому, указане судове рішення було предметом апеляційного перегляду за скаргою Офісу, за наслідками якого останнє було залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.12.2019 року. При цьому правильність здійснених розрахунків ОСОБА_1 під сумнів не ставилося, рішення суду у справі №826/17784/14 в указаній частині не оскаржувалося.

Натомість, звернення до суду із вказаним позовом фактично свідчить про незгоду Позивача із здійсненими у справі №826/17784/14 розрахунками середнього заробітку за час вимушеного прогулу в частині нарахованої суми. Водночас, судова колегія вважає за необхідне наголосити на тому, що рішення суду першої інстанції у конкретній справі може бути переглянуто лише в апеляційному та касаційному порядку, а не у спосіб подання нової позовної заяви. Таким чином, вирішуючи цей спір по суті позовних вимог Окружний адміністративний суд міста Києва фактично допустив зміну рішення суду у справі №826/17784/14, що суперечить положенням процесуального закону.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що фактично висловлена у позовній заяві незгода із проведеним у рішенні суду, яке набрало законної сили, розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу унеможливлює здійснення по суті перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного судового рішення у цій справі із наданням оцінки доводам апеляційної скарги та відзиву на неї щодо суті спірних правовідносин.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України провадження в справі закривається, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Отже, оскільки є таке, що набрало законної сили рішення суду з того самого спору і між тими самим сторонами, а підстави позову у справі №640/7614/20 фактично зводяться до неправильності проведеного судом у справі №826/17784/14 розрахунку середнього заробітку, то наявні підстави для закриття провадження у справі згідно п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України, що помилково було залишено поза увагою суду першої інстанції.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 238, 242-244, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2020 року - скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст постанови складено «04» листопада 2020 року.