Справа № 640/18587/19
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

26 жовтня 2020 року справа №640/18587/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Проценко Р.А. та представників:

позивача: Коломійця І.О.;

відповідача 1: не з`явились;

відповідача 2: Менькової М.Д.

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу

за позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ФОП ОСОБА_1 )
до1. Головного управління ДФС у Київській області (далі по тексту - відповідач 1, ГУ ДФС у Київській області); 2. Головного управління ДПС у Київській області (далі по тексту - відповідач 2, ГУ ДПС у Київській області)
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 04 червня 2019 року №, №, №, №
На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 26 жовтня 2020 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення (скорочене рішення).

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернуся до Окружного адміністративного суду міста Києва, зазначаючи про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень у зв`язку з відсутністю з боку позивача порушень податкового законодавства, а саме: ФОП ОСОБА_1 подав до контролюючого органу декларації про доходи за 2017 та 2018 рік, в яких відобразив витрати, понесені за відповідні періоди, проте, відповідач 1 дійшов висновку про неправомірність віднесення до складу витрат за перевірений період витрат на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення (придбання автонавантажувача та маніпулятора, причепів, запчастин до вантажних автомобілів та тракторів, послуги шиномонтажу, ремонту та техобслуговування; правомірність включення до складу витрат вартості витрат за 2017 та 2018 роки підтверджується належними первинними та розрахунковими документами.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/18587/19 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідач 1 подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених в акті перевірки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 грудня 2019 року залучено до участі у справі ГУ ДПС у Київській області в якості співвідповідача.

Відповідач 2 подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених в акті перевірки.

У додаткових поясненнях відповідач 2 зазначив, що податковим органом правильно визначено неправомірність віднесення до складу витрат витрати, понесені ФОП ОСОБА_1 на утримання автомобілів, оскільки сідельні тягачі та напівпричепи, які призначені для перевезення вантажів, відносяться до засобів подвійного призначення, витрати на утримання яких не включаються до складу витрат.

У судовому засіданні 26 жовтня 2020 року представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, представник відповідача 2 проти задоволення позовних вимог заперечив; представник відповідача 1 у судове засідання не прибув.

Дослідивши наявні у справі докази, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив такі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, співробітниками ГУ ДФС проведена документальна планова виїзна перевірка з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи ФОП ОСОБА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року, за результатами якої складено акт від 08 травня 2019 року №356/10-36-13-03/ НОМЕР_1 (далі по тексту - акт перевірки).

В акті перевірки зафіксовані наступні порушення ФОП ОСОБА_1 вимог законодавства:

- підпункту 8, 9 пункту 6 Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 16 вересня 2013 року №481, та пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України в частині невірного відображення суми фактично понесених витрат, безпосередньо пов`язаних з одержанням доходу, які не зазначені в графах 6 та 7, та суми чистого оподатковуваного доходу, яка розраховується як різниця між сумою доходу за звітний період (графа 4) та сумою понесених витрат від провадження господарської або незалежної професійної діяльності (графи 6, 7, 8);

- пункту 177.1, 177.2 статті 177 Податкового кодексу України в частині заниження суми чистого доходу за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 5 653 441,48 грн., в тому числі за 2017 рік у сумі 2 733 132,01 грн. без ПДВ, та у 2018 році в сумі 2 920 309,47 грн. без ПДВ, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 1 017 619,46 грн., в тому числі за 2017 рік у сумі 491 963,76 грн., за 2018 рік у сумі 525 655,70 грн.;

- пункту 2 частини першої статті 7, статтю 8, частини другої статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині заниження чистого доходу, з якого відраховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 5 653 441,48 грн., в тому числі за 2017 рік у сумі 2 733 132,01 грн. без ПДВ, за 2018 рік у сумі 2 920 309,47 грн. без ПДВ (з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску в сумі 120 722,30 грн., в тому числі за 2017 рік у сумі 22 274,42 грн., за 2018 рік у сумі 98 447,88 грн.), що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з сум доходу від здійснення підприємницької діяльності, на який нараховується єдиний внесок в сумі 181 529,35 грн., в тому числі за 2017 рік у сумі 81 476,71 грн. та за 2018 рік у сумі 100 052,65 грн.;

- пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України в частині заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість за 2017 - 2-18 роки, що призвело до заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість у сумі 89 775,00 грн.;

- пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України в частині заниження чистого оподатковуваного доходу від здійснення підприємницької діяльності за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2018 року на загальну суму 5 653 441,48 грн., в тому числі за 2017 рік у сумі 2 733 132,01 грн. без ПДВ, та в 2018 році у сумі 2 920 309,47 грн. без ПДВ, що призвело до заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності на загальну суму 84 801,62 грн., в тому числі за 2017 рік у сумі 40 996,98 грн. та за 2018 рік у сумі 43 804,64 грн.;

- статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» в частині проведення господарських розрахункових операцій без застосування РРО всього на суму 598 779,15 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем винесено 04 червня 2019 року наступні податкові повідомлення-рішення:

- №, яким згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті58 Податкового кодексу України позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, на загальну суму 1 272 024,33 грн., у тому числі за грошовим зобов`язанням 1 017 619,46 грн. та за штрафними санкціями 254 404,87 грн.;

- №, яким згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58 Податкового кодексу України позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на загальну суму 120 220,00 грн., у тому числі за грошовим зобов`язанням 89 776,00 грн. та за штрафними санкціями 22 444,00 грн.;

- №, яким згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пункту 58.1 статті 58 Податкового кодексу України позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 106 002,03 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням 84 801,62 грн. та за штрафними санкціями 21 200,41 грн.;

- №, яким згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та пункту 1 статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» до позивача застосовано штраф у розмірі 1,00 грн.

Рішенням ДФС України від 06 вересня 2019 року №850/6/99-00-08-05-04 за результатами розгляду скарги позивача на податкові повідомлення-рішення від 04 червня 2019 року №№, №, №, № зазначені податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Вказані в акті перевірки порушення обґрунтовані заниженням ФОП ОСОБА_1 валового доходу за 2017 рік на загальну суму 299 979,38 грн., яка не відображена у податковому обліку; завищенням витрат на загальну суму 5 353 462,10 грн., у тому числі за 2017 рік - 2 433 152,63 грн., за 2018 рік - 2 920 309,47 грн. за рахунок включення позивачем до валових витрат вартість дизельного палива, яке станом на кінець звітного періоду не використано у власній господарській діяльності, витрати на утримання, технічне обслуговування і ремонт засобів подвійного призначення та придбання основних засобів (автонавантажувача, маніпулятора, причепів).

Як наслідок виявлених порушень, зроблено висновок про заниження податку на доходи фізичних осіб, який сплачується фізичними особами за результатами річного декларування за перевіряємий період у загальній сумі 1 017 619,46 грн. та військового збору, що підлягає сплаті на 84 801,62 грн.

На думку відповідача 1, позивач занизив податкові зобов`язання у сумі 448 878,68 грн. без ПДВ за рахунок не включення до рядку 1.1 колонки А податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2018 року коштів, отриманих як передплата за надані товари (роботи, послуги) на суму 203 651,68 грн., без ПДВ, та наданих товарів (робіт, послуг) на суму 245 227,00 грн. без ПДВ, з урахуванням чого встановлено заниження позивачем у рядку 1 Декларації «Операції на митній території України, що оподатковуються за основною ставкою, крім імпорту товарів» на загальну суму 89 776,00 грн. Крім того, перевіркою встановлено проведення розрахункових операцій без застосування РРО на суму 598 779,15 грн.

Вирішуючи спір у зазначеній частині позовних вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва керується такими мотивами.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

При цьому, необхідною умовою для віднесення включення сум до витрат, які пов`язані з отриманням доходів, належать саме документально підтверджені такі витрати за конкретний період, перелік який визначений розділом ІІІ Податкового кодексу України.

Відповідно підпунктів 177.4.1 - 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається зокрема вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться серед іншого витрати на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат підприємця витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою-підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Згідно з підпунктом 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Відповідно до підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу.

Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування фізичної особи - підприємця є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Таким чином, підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.

Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Зі змісту акта перевірки вбачається, що позивач, перебуваючи на загальній системі оподаткування, обліку і звітності, здійснював такі види господарської діяльності: вантажний автомобільний транспорт (основний); лісозаготівлі; надання допоміжних послуг у лісовому господарстві; оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно-технічним обладнанням.

При цьому, у перевіреному періоді позивач використовував у власній господарській діяльності транспортні засоби, перелічені в акті перевірки, серед яких, зокрема, автонавантажувачі, маніпулятори, причепи та сідельні тягачі, які, як зазначено позивачем, не відносяться до вантажних автомобілів та, як наслідок, не є основними засобами подвійного призначення.

Відповідач, в свою чергу, вважає, що автонавантажувачі, маніпулятори, причепи та сідельні тягачі є основними засобами подвійного призначення.

Проте, суд вважає, що ці витрати не належать до витрат подвійного призначення, а є безпосередніми витратами позивача, пов`язаними із веденням господарської діяльності з метою отримання прибутку.

Згідно підпунктом 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

Підпунктом 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України встановлено, що не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення, земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Із аналізу норм слідує, що основними засобами подвійного призначення вважаються і легковий, і вантажний автомобілі.

Суд звертає увагу на те, що до складу витрат фізичної особи-підприємця включаються, зокрема, витрати на паливо, запчастини та інші матеріали, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат відповідно до підпункту 177.4.1 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України. Водночас цей підпункт дозволяє включати до складу підприємницьких витрати на ремонт та експлуатацію майна (майно - це в тому числі автомобіль), що використовується в господарській діяльності.

Ці два положення належать до загальних правил обліку витрат фізичної особи-підприємця, що перебуває на загальній системі.

В свою чергу, підпункт 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України - це спеціальна норма, що виключає із загального правила витрати на утримання основних засобів подвійного призначення.

Податковий кодекс України не дає визначення терміну «утримання», а також залишає оціночними поняття щодо складу експлуатаційних витрат суб`єкта господарювання.

Відповідно до пункту 26 Правил експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26 липня 2013 року №550 (далі по тексту - Правила експлуатації №550) утримання транспортного засобу - забезпечення державної реєстрації, дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану, проведення обов`язкового технічного контролю, своєчасного виконання технічного обслуговування і ремонту, охорони, передання транспортного засобу та його швидкозношуваних складників на утилізацію або видалення відповідно до законодавства.

З аналізу визначення поняття «утримання транспортного засобу» слідує, що витрати, понесені позивачем у ході господарської діяльності стосуються конкретних товарно-матеріальних цінностей та не є витратами на певні види робіт, при здійсненні комплексу операцій з ремонту транспортних засобів.

При цьому дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану автомобіля, своєчасне виконання його технічного обслуговування і ремонту є обов`язком автоперевізника, оскільки автоперевізник повинен забезпечити утримання автомобіля в належному технічному та санітарному стані і забезпечити його збереження відповідно до статті 34 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Згідно з пунктом 1.3. розділу 1 Положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затвердженого наказом Мінтрансу України від 30 березня 1998 року №102 технічне обслуговування (ТО) - комплекс операцій чи операція щодо підтримки роботоздатності або справності виробу під час використання за призначенням, зберігання та транспортування; ремонт комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності виробів та відновлення ресурсів виробів чи їх складових частин (види ремонту - капітальний і поточний). Переліки робіт, які зазвичай здійснюють під час проведення ТО, наведено в п. 3.5 Положення про ТО і ремонт №102, які включають: перевірку технічного стану; виконання робіт щодо підтримування належного зовнішнього вигляду; заправлення експлуатаційними рідинами; усунення виявлених несправностей; санітарну обробку ТЗ. Крім того, прибирально-мийні роботи виконуються за потребою, але обов`язково перед технічним обслуговуванням чи ремонтом; оброблення кузовів автомобілів спеціального призначення здійснюється відповідно до вимог та інструкцій на перевезення даного виду вантажів.

Таким чином, у даному випадку витрати на утримання транспортних засобів не можна ототожнювати з документально підтвердженими витратами позивача, що мали місце у ході господарської діяльності.

Так, згідно пунктом 3.13 Положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затвердженого наказом Мінтрансу України від 30 березня 1998 року №102, до поточного ремонту ТЗ належать роботи, пов`язані з одночасною заміною не більше двох базових агрегатів (крім кузова і рами).

Отже, витрати на «роботи» не є витратами на конкретні товарно-матеріальні цінності, що використовуються у процесі господарської діяльності.

З таких підстав суд вважає, що витрати на операції щодо придбання та утримання автонавантажувача, маніпулятора, придбання запчастин та послуги з ремонту та обслуговування транспортних засобів є витратами на їх придбання, які згідно з підпунктом 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України входять до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів та є такими, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177,4.1-177.4.3 цього пункту.

Таким чином, висновок про неправомірність визначення позивачем витрат на придбання автонавантажувача та маніпулятора, причепів, запчастин, техобслуговування та ремонт транспортних засобів, є помилковим, оскільки такі витрати не належать до витрат на утримання автомобіля у розумінні вищевказаних положень чинного законодавства, а тому мають включаються до підприємницьких витрат.

Крім того, відповідач 1 не надав пояснень та доказів, які б підтверджували правомірність розрахунку витрат пального транспортними засобами позивача, виходячи із специфіки їх роботи та не враховано витрати пального, понесені при транспортування товарів, не враховано зовнішні фактори, як, зокрема, пора року, місцевість, тобто, не надано належну оцінку всім факторам, які впливають на витрати пального.

Позивач, у свою чергу надав докази, які підтверджуються понесені позивачем фактичні витрати, пов`язані з придбанням пального для здійснення власної господарської діяльності. Так, у справі містяться копії платіжних доручень та договорів на підтвердження придбання пального, яке в подальшому використовувалось для заправки належних позивачу засобів та здійснення господарської діяльності.

Матеріали справи підтверджують, що на запит контролюючого органу про надання документів від 19 квітня 2019 року №10436/ФОП/10-36-13-03 позивач надав відповідь від 23 квітня 2019 року №8, у якій повідомив про надання листом від 10 квітня 2019 року оригіналів всіх документів, які стосуються предмета перевірки, зокрема, але не виключно, шляхові листи вантажних автомобілів, тракторів, легкового автомобіля 2017 - 2018 рік та повідомлено, що у разі відсутності у контролюючого органу конкретного документа (документів), які відносяться до предмета перевірки, вони будуть надані позивачем у найкоротші строки.

В частині висновків акта перевірки щодо заниження позивачем сум зобов`язань з військового збору суд зазначає наступне.

Згідно пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України та пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» базою для розрахунку військового збору та єдиного внеску є загальний річний оподаткований дохід.

Як встановлено вище, в акті перевірки зроблено помилковий висновок про заниження позивачем оподатковуваного доходу, який став базою для донарахування військового збору та єдиного внеску, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір, підлягає скасуванню.

Оскільки саме з суми чистого оподатковуваного доходу здійснюється нарахування та сплата військового збору, то і висновки про заниження позивачем військового збору за перевіряємий період також є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що висновки відповідача про порушення позивачем пунктів 177.1, 177.2, 177.4 статті 177, пункту 161 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України не знайшли свого підтвердження, а отже податкові повідомлення-рішення від 04 червня 2019 року № та № є протиправними та підлягають скасуванню.

Що стосується тверджень контролюючого органу про необхідність донарахування позивачу податкових зобов`язань з податку на додану вартість суд приходить до таких висновків.

Відповідач в акті перевірки зазначив, що в порушення пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України позивач занизив податкові зобов`язання у сумі 448 878,68 грн. без ПДВ за рахунок не включення до рядку 1.1 колонки А податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2018 року коштів, отриманих як передплата за надані товари (роботи, послуги) на суму 203 651,68 грн., без ПДВ, та наданих товарів (робіт, послуг) на суму 245 227,00 грн. без ПДВ, з урахуванням чого встановлено заниження позивачем у рядку 1 Декларації «Операції на митній території України, що оподатковуються за основною ставкою, крім імпорту товарів» на загальну суму 89 776,00 грн.

Відповідно до пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, відповідач, на якого покладено обов`язок доказування в адміністративному процесі, не надав суду будь-яких доказів, які б підтверджували правомірність викладених в акті перевірки висновків щодо заниження позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість у сумі 448 878,68 грн. за період, що перевірявся.

Позивач у свою чергу зазначив в адміністративному позові, що не спростовано відповідачами, про відображення у податковій декларації з податку на додану вартість за грудень 2018 року всіх податкових зобов`язань за період, що перевірявся.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 20 серпня 2015 року №727 (далі по тексту - Порядок), факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Пункт 4 розділу ІІІ Порядку встановлює, що описова частина акта (довідки) документальної перевірки складається таким чином:

1) результати документальної перевірки дотримання податкового законодавства групуються за окремими видами податків, зборів відповідно до затвердженого плану перевірки. У цій частині акта (довідки) документальної перевірки відображаються задекларовані платником податків у податковій та іншій звітності показники, результати перевірки цих показників та робиться відповідний запис щодо встановлення або невстановлення порушень. При цьому до акта (довідки) документальної перевірки у разі необхідності додаються відповідні аналітичні таблиці. Крім того, наводяться дані про наявність та результати перевірки пільг, наданих відповідно до законів (код пільги, на яку суму і на який податок, збір отримано пільги з розбивкою за роками в межах звітних періодів, що перевіряються);

2) у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті документальної перевірки фактом порушення необхідно:

чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів (міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування), що порушені платником податків, зазначити період (календарний день, місяць, квартал, півріччя, три квартали, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, при здійсненні якої вчинено це порушення;

зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

у разі відсутності первинних документів, документів податкового або бухгалтерського обліку, інших документів, що підтверджують факт порушення, або у разі ненадання їх для перевірки - зазначити перелік цих документів.

Однак, суд звертає увагу, що в акті перевірки не зазначено про суть такого порушення та в чому воно виявилось, зокрема, відповідачами не доведено, що під час перевірки контролюючим органом здійснювались запити щодо надання пояснень чи доказів на підтвердження правомірності формування позивачем податкових зобов`язань за період, що перевірявся, як і не надано доказів, на підставі яких відповідач 1 дійшов висновку про заниження позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість у сумі 448 878,68 грн.

Крім того, суд зазначає, що в акті перевірки відповідачем не зазначено, на підставі яких первинних документів він дійшов висновку щодо заниження податкових зобов`язань у сумі 448 878,68 грн. без ПДВ за рахунок не включення до рядку 1.1 колонки А податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2018 року коштів, отриманих як передплата за надані товари (роботи, послуги) на суму 203 651,68 грн., без ПДВ, та наданих товарів (робіт, послуг) на суму 245 227,00 грн. без ПДВ, що унеможливлює дослідження судом зазначених обставин.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що висновки акта перевірки про порушення позивачем пункту 187.1 статті 187 Податкового кодексу України не знайшли свого документального та нормативного підтвердження під час судового розгляду справа, а отже податкове повідомлення-рішення від 04 червня 2019 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо застосування до позивача штрафних санкцій - № за порушення пункту 1 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Згідно пункту 1 статті 17 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» за порушення вимог цього Закону до суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції за товари (послуги), за рішенням відповідних органів доходів і зборів застосовуються фінансові санкції у таких розмірах: у разі встановлення протягом календарного року в ході перевірки факту: проведення розрахункових операцій з використанням реєстраторів розрахункових операцій або розрахункових книжок на неповну суму вартості проданих товарів (наданих послуг); непроведення розрахункових операцій через реєстратори розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи; невідповідності у юридичних осіб на місці проведення розрахунків суми готівкових коштів сумі коштів, зазначеній у денному звіті, більше ніж на 10 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, а в разі використання юридичною особою розрахункової книжки - загальній сумі продажу за розрахунковими квитанціями, виданими з початку робочого дня; нероздрукування відповідного розрахункового документа, що підтверджує виконання розрахункової операції, або проведення її без використання розрахункової книжки на окремому господарському об`єкті такого суб`єкта господарювання.

З наведених положень законодавства вбачається про обов`язок суб`єктів господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі при продажу товарів (наданні послуг) проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи РРО з роздрукуванням відповідних розрахункових документів.

Проте, відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували здійснення позивачем розрахунків у готівковій формі без застосування РРО, як і відсутні посилання на зазначені докази в акті перевірки.

З урахуванням викладеного, оскільки відповідачем не доведено правомірність викладених в акті перевірки висновків, суд вважає податкові повідомлення-рішення від 04 червня 2019 року №, №, №, №, протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Київській області.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 04 червня 2019 року №, №, № та №.

3. Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 9 605,00 (дев`ять тисяч шістсот п`ять гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області.

Згідно з частиною першою статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

Головне управління ДФС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд. 5-а; ідентифікаційний код 39393260);

Головне управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, буд. 5-а; ідентифікаційний код 43141377).

Дата складення повного рішення суду - 09 листопада 2020 року.

Суддя В.А. Кузьменко