Справа № 280/1660/20
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2020-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 жовтня 2020 року м. Дніпросправа № 280/1660/20

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Чабаненко С.В.,

суддів: Чумака С.Ю., Юрко І.В.,

за участю секретаря судового засідання Сколишева О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року в адміністративній справі №280/1660/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить:

- визнати противоправними дії відповідача щодо відмови у передачі до Пенсійного фонду України інформації про розмір невиплаченої позивачу заборгованості, що утворилася внаслідок перерахунку пенсії за постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.01.2011 року по справі № 2а-7618/10 до відповідного реєстру рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України № 649 від 22.08.2018 року;

- зобов`язати відповідача здійснити всі необхідні дії з метою передачі до Пенсійного фонду України інформації про розмір невиплаченої позивачу заборгованості, що утворилася внаслідок перерахунку пенсії за постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.01.2011 року по справі № 2а-7618/10 до відповідного реєстру рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України № 649 від 22.08.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що перебуває на обліку в ГУ АФУ в Запорізькій області та отримую пенсію, призначену їй за нормами Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як особа з інвалідністю внаслідок аварії на ЧАЕС. Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.01.2011 року, залишеною без змін ухвалами Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2013 року та від 03.09.2015 року по справі №2а-7618/10, зобов`язано УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії по другій групі інвалідності відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановивши її на рівні 8 мінімальних пенсій за віком, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законодавством, та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановивши її на рівні 75% від мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законодавством, за період з 22.05.2008 року по 10.01.2011 року. Позивачем зазначено, що на виконання постанови суду управлінням було здійснено перерахунок її пенсії за період з 22.05.2011 року по 10.01.2011 року та нараховано 136741,79 грн. заборгованості, але до дня звернення з позовом вказана сума заборгованості так і не виплачена, тобто в управлінні перед позивачем існує не погашений борг по пенсії за фактичний та неоспорюваний період перебування нею на обліку в управлінні. Вказала, що 25.09.2019 року звернулася з відповідною заявою до відповідача про виплату належних їй коштів та надання аргументованих пояснень причин невиплати ще з 2013 року. На виконання вимог чинного законодавства, з метою отримання коштів вимагала недоотриману суму пенсії в розмірі 136741,79 грн. перерахувати на карткові реквізити для зарахування пенсії однак, на своє звернення отримала від управління лист від 16.10.2019 року № 73/П-3 з рекомендацією звернутись до Управління ДВС ГУ юстиції в Запорізькій області з метою отримання належних їй коштів, так як зазначену суму доплати управлінням ДВС було поставлено на облік для подальшої виплати. Окремо її повідомлено, що рішення суду від 10.01.2011 року по справі №2а-7618/10, яке набрало законної сили 10.07.2013 року, підпадає під дію порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 440 від 03.09.2014 року. Позивач, вважаючи, що відповідач своїми протиправними діями порушив її законні права та інтереси, звернулась із даним позовом до суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні представник позивача підтримав свої доводи з урахуванням раніше викладених позицій.

Представник відповідач в судове засідання не з`явився, та з урахуванням належного повідомлення сторони про дату, час та місце розгляд справи, відповідно до приписів ч.2 ст. 313 КАС України це не є перешкодою для розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено письмовими доказами, позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Внаслідок захворювання, пов`язаного з пригодою в зоні ЧАЕС, її визнано інвалідом ІI групи.

ОСОБА_1 20 грудня 2011 року звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м. Запоріжжя, в якому просила здійснити перерахунок та виплату державної пенсії по інвалідності та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю на підставі ст.ст.50,54, ч.3 ст.67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та 75 % мінімальних пенсій за віком; провести перерахунок пенсії починаючи з 22.05.2008 року.

Постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2011 року, залишеною без змін ухвалами Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2013 року та від 03.09.2015 року по справі №2а-7618/10, позов задоволено: визнано неправомірною відмову відповідача щодо перерахунку пенсії, додаткової пенсії позивачу відповідно до ст.ст. 50,54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 22.05.2008 року по 10.01.2011 року та зобов`язано відповідача провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії по другій групі інвалідності відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановивши її на рівні 8 мінімальних пенсій за віком виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законодавством, та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», встановивши на рівні 75% від мінімальної пенсії за віком виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законодавством, за період з 22.05.2008 року по 10.01.2011 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання постанови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.01.2011 року по справі №2а-7618/10 відповідачем проведено перерахунок пенсії позивачу та нараховано за період з 22.05.2008 року по 10.01.2011 року суму пенсії в розмірі 136741,79 грн. на січень 2015 року, але не виплачено у зв`язку з відсутністю фінансування.

25.09.2019 року позивач звернувся з заявою до відповідача про виплату належних їй коштів та надання аргументованих пояснень причин невиплати ще з 2013 року. З метою отримання коштів вимагала недоотриману суму пенсії в розмірі 136741,79 грн. перерахувати на карткові реквізити для зарахування пенсії.

Листом від 16.10.2019 року № 73/П-3 Управління рекомендувало звернутись до Управління ДВС ГУ юстиції в Запорізькій області з метою отримання належних позивачу коштів, так як зазначену суму доплати управлінням ДВС було поставлено на облік для подальшої виплати. Окремо було повідомлено, що рішення суду від 10.01.2011 року по справі №2а-7618/10, яке набрало законної сили 10.07.2013 року, підпадає під дію порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 440 від 03.09.2014 року.

Позивач, вважаючи, що відповідач своїми протиправними діями порушив її законні права та інтереси, звернулась із даним позовом до суду. Обраний спосіб захисту порушеного права фактично полягає у спонуканні відповідача виконати рішення суду у спосіб, відмінний від визначеного у судовому рішенні.

Надаючи оцінку встановленим обставинам у контексті позовних вимог, суд першої інстанції вказав наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною 1 статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

За правилами ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись, серед іншого, про наявність права на позов у матеріальному розумінні, а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

В свою чергу, з матеріалів адміністративної справи вбачається, що предметом позову у цій справі є протиправні дії відповідача щодо неналежного виконання постанови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.01.2011 року по справі №2а-7618/10, яка набрала законної сили та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити всі необхідні дії з метою передачі до Пенсійного фонду України інформації про розмір невиплаченої ОСОБА_1 заборгованості, що утворилася внаслідок перерахунку пенсії за постановою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.01.2011 року по справі №2а-7618/10 до відповідного реєстру рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України № 649 від 22.08.2018 року.

Тобто, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

Відповідно до статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У частині першій статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З аналізу вищезазначених законодавчих норм убачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 686/23317/13-а.

Згідно статті 382 КАС України, визначаються спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Судом першої інстанції встановлено, що позовні вимоги у даній справі стосуються визнання протиправними рішень та дій відповідача вчинених на виконання постанови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.01.2011 року по справі №2а-7618/10.

Відповідно до вимог статті 383 КАС України, особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Крім того процесуальним законом врегульовано заходи, спрямовані на забезпечення судового контролю за примусового виконання рішення, що передбачено ст. 382 КАС України та ст. 18 Законом України "Про виконавче провадження".

Колегія суддів, звертає увагу, що вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Оскаржені дії відповідача вчинено на виконання постанови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.01.2011 року по справі №2а-7618/10 і можуть бути оскаржені відповідно до статті 383 КАС України.

Такий порядок оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на виконання судового рішення, є більш оптимальним для особи, яка вважає що її права порушені, з огляду, зокрема, на положення частини п`ятої статті 383 КАС України, відповідно до якої, розгляд заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень здійснюється судом протягом 10 днів, з дня її отримання. Відповідно до частини 6 цієї статті, за наявності підстав для задоволення заяви, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону; у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Колегія суддів також враховує, що винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 355/1648/15-а.

За вказаних обставин, колегія суддів зазначає, що позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправними дій, вчинених на виконання рішення суду.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто у порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 522/10140/17.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки позивачем заявлено позовні вимоги щодо захисту своїх прав, які фактично стосуються питання повного виконання (неналежного виконання чи не виконання) постанови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.01.2011 року по справі №2а-7618/10, то обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, тому у такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним, при розгляді позовної вимоги позивача щодо виконання окремого судового рішення у іншій справі, а тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 червня 2020 року в адміністративній справі №280/1660/20 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає, крім випадків ст.ст. 328 329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак

суддя І.В. Юрко