Справа № 240/4598/20
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року м. Житомир справа № 240/4598/20

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панкеєвої В.А.,

секретар судового засідання Талавєр Т.Ю.

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Кравцова М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування пунктів наказу, визнання протиправною бездіяльності, поновлення на посаді, стягнення коштів, встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:

- визнати протиправними та скасувати пункти 2, 3 наказу Командувача десантно-штурмових військ Збройних Сил України - командира військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 від 17.02.2020 № 19-ДС по особовому складу державних службовців, наказ Командувача десантно-штурмових військ Збройних Сил України - командира військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 від 05.02.2020 № 14-ДС по особовому складу державних службовців, яким ОСОБА_1 звільнено з посади провідного спеціаліста відділу організаційно-планової роботи та забезпечення, оплати праці особовому складу фінансово-економічного управління командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягала у ненаданні їй пропозиції щодо жодної вакантної посади або ж роботи, яку б вона могла виконувати;

- поновити її на посаді провідного спеціаліста відділу організаційно-планової роботи та забезпечення, оплати праці особовому складу фінансово-економічного управління командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України з 27.02.2020;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період - 27.02.2020 і до дня поновлення на роботі, із розрахунку середньомісячного заробітку у розмірі 34726,88 грн;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на її користь 1000 грн, витрачені за надання правничої допомоги по підготовці даного позову.

В обґрунтування позову вказано, що 27 лютого 2019 року позивач була звільнена з посади провідного спеціаліста відділу організаційно-планової роботи та забезпечення оплати праці особовому складу фінансово-економічного управління командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України, у зв`язку з прийняттям відповідачем рішення про скорочення посади державної служби. Позивач вважає, що відповідач повинен був вчинити дії щодо переведення її за згодою на іншу посаду, або ж повинен був запропонувати їй усі наявні вакантні посади (роботи), які б вона могла виконувати.

Однак, всупереч вимог трудового законодавства їй взагалі не пропонувалися будь-які вакантні посади державної служби. Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про неправомірну бездіяльність відповідача при звільненні її з державної служби.

Ухвалою судді від 15.04.2020 заяву про самовідвід судді задоволено, відведено суддю Попову О.Г. від розгляду справи №240/4598/20.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.04.2020 головуючою суддею у справі визначено Єфіменко О.В.

Ухвалою судді Єфіменко О.В. від 22.04.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

11.08.2020 ухвалою судді Єфіменко О.В. задоволено заяву про самовідвід.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.08.2020 головуючою суддею у справі визначено Панкеєву В.А.

Ухвалою судді Панкеєвої В.А. від 19.08.2020 справу №240/4598/20 прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження.

Позивач в судових засіданнях позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.66-71).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено з матеріалів справи, наказом Командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України від 05.02.2020 №14-ДС відповідно до пункту 4 частини 1 статті 83, пункту 1 частини 1 та частини 5 статті 87 Закону України "Про державну службу" припинено державну службу та звільнено з роботи державного службовця ОСОБА_1 , провідного спеціаліста відділу організаційно-планової роботи та забезпечення оплати праці особовому складу фінансово-економічного управління командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України у зв`язку зі скороченням з 05.02.2020 посади державної служби, наступного робочого дня за днем закінчення відпустки з 17 лютого 2020 року (а.с.13).

Наказом Командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України від 17.02.2020 19-ДС відповідно до статті 11 Закону України "Про відпустки", у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю (лікуванням) з 05 по 14 лютого 2020 року під час перебування у відпустці державному службовцю ОСОБА_1 , колишньому провідному спеціалісту відділу організаційно-планової роботи та забезпечення оплати праці особовому складу фінансово-економічного управління Командування Десантно- штурмових військ Збройних Сил України щорічну основну оплачувану відпустку продовжено на 10 календарних днів з 17 по 26 лютого 2020 року (а.с.14).

Вважаючи накази Командувача десантно-штурмових військ Збройних Сил України - командира військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 прийнятими з порушенням норм чинного законодавства, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Нормами ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи спір по суті, суд ураховує, що згідно з ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому суд відмічає, що "на підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним; "у межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх; "у спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби; "з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано", тобто використання наданих суб`єкту владних повноважень повинно відповідати меті та завданням діяльності суб`єкта, які визначені нормативним актом, на підставі якого він діє; "обґрунтовано", тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Рішення повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Особливості прийняття громадян на державну службу, її проходження та припинення державної служби врегульовані Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі - Закон №889-VIII).

Відповідно до частин 2 та 3 статті 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом; дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Водночас підстави та порядок припинення державної служби визначені розділом ІХ Закону №889-VIII.

Однією з підстав припинення державної служби передбачено за ініціативою суб`єкта призначення (пункт 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII).

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Відтак, наведені приписи свідчать про те, що законодавцем передбачено підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, а саме:

- скорочення чисельності або штату державних службовців;

- скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців;

- реорганізація державного органу.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 87 Закону України "Про державну службу", суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

При цьому, в силу приписів частини 3 статті 5 Закону №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, в редакції Закону від 19.09.2019 № 113-IX, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 цієї норми встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 5 статті 40 КЗпП України визначено, що собливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Норми ст.49-2 КЗпП України визначають, що вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:

- про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;

- у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;

- не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Згідно пункту 1 Положення "Про Національне агентство України з питань державної служби", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 500 Національне агентство України з питань державної служби (НАДС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується i координується Кабінетом Мiнiстрiв України та який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, здійснює функціональне управління державною службою в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті).

Згідно роз`яснення Національного агентства України з питань державної служби від 20.02.2020 №86 р/з "Щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення" зазначено, що при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу пропонування державному службовцю вакантної посади державної служби є правом суб`єкта призначення або керівника державної служби, а не обов`язком.

Таким чином, згідно вказаного роз`яснення, при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до пункту 1 чи пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону, положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України не застосовуються.

Як попередньо встановлено судом, ОСОБА_1 звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №899-VIII та як вбачається з матеріалів справи, оскаржувані накази щодо її звільнення видані у лютому 2020 року.

З метою виконання вимог наказу Міністерства оборони України від 29.03.2019 № 141 "Про трансформацію системи об`єднаного керівництва органів системи оборони військового управління у Збройних Силах України" щодо розподілу функцій між структурними підрозділами Генерального штабу Збройних Сил України було затверджено спільну директиву Міністерства оборони України та Генерального штабу ЗСУ від 05.11.2019 №322/1/9 дск "Про проведення організаційних заходів у Збройних Силах України в 2020 році".

Попередженням від 15.11.2019 №117/1/2518 ОСОБА_1 попереджено, що у зв`язку з проведенням трансформації органів військового управління, відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу ЗСУ від 05.11.2019 №322/1/9 дск "Про проведення організаційних заходів у Збройних Силах України в 2020 році" командування Десантно-штурмових військ ЗСУ буде переведено на інший штат, внаслідок чого відбудуться суттєві зміни організаційно-штатної структури. Зокрема з 05.02.2020 відбудеться скорочення посади, що обіймає позивач. Вказане попередження позивач отримала 19.11.2019, про що свідчить її підпис на документі (а.с.110).

З оглянутого в судовому засіданні штату командування Десантно-штурмових військ Збройних Сил України, розпочатого 13 грудня 2019 року, встановлено, що у відділі організаційно-планової роботи та забезпечення оплати праці особовому складу посада провідного спеціаліста відсутня.

У зв`язку з викладеним, суд відхиляє доводи позивача щодо порушення відповідачем її права щодо пропозиції вакантних посад, так як в силу вищенаведених нормативно-правових актів, чинних на час виникнення спірних правовідносин, у суб`єкта призначення був відсутній такий обов`язок.

Крім того, слід звернути увагу, що відповідно до частини 5 статті 87 Закону України "Про державну службу" наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Отже, оформлення відповідачем накзів від 17.02.2020 № 19-ДС та від 05.02.2020 № 14-ДС відповідає положенням частини 5 статті 87 Закону України "Про державну службу".

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто позивач повинен довести, що дійсно має право чи інтерес, про захист якого він просить, та відповідно до приписів частини першої статті 77 КАС України довести обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав чи інтересів позивача належними та допустимими доказами.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Незважаючи на обов`язок, встановлений частиною 2 статті 77 КАС України щодо доказування суб`єктом владних повноважень правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності, процесуальне законодавство не звільняє позивача від обов`язку доказувати ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Таким чином, доводи позивача про порушення її прав наказами командувача десантно-штурмових військ Збройних Сил України - командира військової частини НОМЕР_1 генерал-лейтенанта ОСОБА_2 від 17.02.2020 № 19-ДС та від 05.02.2020 № 14-ДС не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи, оскільки жодних належних та допустимих доказів на обґрунтування позовних вимог позивачем не надано.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, з урахуванням відсутності встановлених підстав для скасування наказів, суд дійшов до висновку щодо відсутності підстав для поновлення ОСОБА_1 на службі.

Вимога щодо виплати середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про зобов`язання поновити на посаді, а тому не може бути задоволена судом.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на наведене, з урахуванням з`ясованих обставини справи, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , інд. код НОМЕР_2 ) відмовити за безпідставністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Панкеєва

Повне судове рішення складене 06 листопада 2020 року