Справа № 240/12516/20
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2020-10-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року м. Житомир справа № 240/12516/20

категорія 102090000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

судді Панкеєвої В.А.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №0703/21 від 21.07.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого їй 10.11.2015.

В обґрунтування позову вказано, що 28 липня 2020 року позивач отримала копію рішення № 0703/21 від 21.07.2020 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого їй 10.11.2015. В отриманому рішенні зазначено, що дозвіл на імміграцію в України скасовано на підставі пунктів 1 та 5 частини першої статті 12 Закону України "Про імміграцію". Позивач вважає таке рішення протиправним, таким що прийняте відповідачем непропорційно, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для її прав та інтересів і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а тому просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 10.08.2020 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін у судове засідання.

11.09.2020 надійшов відзив на позовну заяву від Управління Державної міграційної служби України у Волинській області. В обґрунтування зазначено, що після обчислення законності терміну перебування ОСОБА_1 , згідно вказаних вимог законодавства, встановлено, що станом на 18.08.2015 (дата подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну) вона перебувала з порушенням правил перебування іноземців на території України 172 дні з дозволених 90 днів протягом 180 днів, що намагалась приховати, надавши про себе свідомо неправдиві відомості. Відповідач вважає, що дії УДМС України у Волинській області повністю відповідають вимогам чинного законодавства України. Відповідальні особи діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, не порушуючи вимоги Порядку.

У відповідності до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що 18.08.2015 ОСОБА_1 звернулась із заявою до Луцького РС УДМС України у Волинській області про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України "Про імміграцію", як дружина громадянина України, з яким перебуває у шлюбі понад два роки (а.с.32).

Разом із заявою подано: засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінок паспортного документа з особистими даними; копію свідоцтва про одруження, копію паспорта чоловіка ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , заяву ОСОБА_3 про згоду на реєстрацію і місце проживання ОСОБА_1 у будинку, що знаходиться в його власності, докази права власності ОСОБА_3 на будинок, довідка про місце проживання та склад сім`ї, квитанція про сплату державного мита.

В подальшому, рішенням УДМСУ у Волинській області від 10.11.2015, у зв`язку з відсутністю підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, задоволено заяву ОСОБА_1 та надано дозвіл на її імміграцію в Україну від 10.11.2015 №0719/19 (а.с.49-50).

24.11.2015 позивач зверталась із заявою для оформлення посвідки на постійне місце проживання (а.с.53).

30.11.2015 ОСОБА_1 видано посвідку серії НОМЕР_1 (а.с.7).

Зі змісту листа Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 20.06.2019 встановлено, що на виконання пункту 5.11 рішення Колегії ДМС України від 01.06.2018, оголошеного наказом ДМС України від 08.06.2018 №91, Луцьким РВ УДМС України у Волинській області проводилась перевірка матеріалів справ щодо надання дозволу на імміграцію в Україну іноземцям та ОБГ.

За результатами перевірки справи про надання 10.11.2015 дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та документування її посвідкою на постійне проживання НОМЕР_1 , вид. 30.11.2015, виявлено розбіжності по справі. Для усунення розбіжностей, чи з`ясування обставин позивача запрошували до терпідрозділу (а.с.61).

15.01.2020 позивач надала пояснення, що на момент подачі документів зауважень з боку прикордонної служби щодо порушення нею терміну перебування не надходило, сама вона про це не знала (а.с.64).

Висновком УДМС, затвердженим першим заступником начальника УДМС України у Волинській області 21.07.2020, встановлено підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 69-72).

21.07.2020 УДМС у Волинській області прийнято рішення №0703/21 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 10.11.2015, на підставі пункту 1 та 5 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію". Одночасно скасована і видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 30.11.2015 на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку №321 (а.с.73).

Позивач, вважаючи вказане рішення відповідача про скасування дозволу на імміграцію в Україну протиправним, звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, як на момент отримання позивачем посвідки на тимчасове проживання в Україні так і на час прийняття рішення про її скасування визначався Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI, який також встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

У п.18 ч.1 ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (у редакції, чинній на момент отримання посвідки позивачем, далі - Закон № 3773-VI) було визначено, що посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон України №3773-VI) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачене Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Положеннями статті 3 Закону України №3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов`язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України "Про імміграцію".

Відповідно до ч.13 ст.4 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій - дванадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Умови та порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України від 07.06.2001 №2491-III "Про імміграцію", а процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначає Порядок, який затверджений постановою Кабінетів Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в`їзд в Україну для постійного проживання.

Згідно з абзацом 6 ст.1 Закону України "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до частини 1 ст.4 вказаного Закону дозвіл на імміграцію надається у межах квоти імміграції.

Пунктом 1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію" встановлено, що дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 знаходиться законно на території України та згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 є матір`ю ОСОБА_4 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , що згідно паспорта № НОМЕР_3 від 03.02.2016 є громадянином України (а.с.10-11).

Згідно свідоцтва про одруження Серія НОМЕР_4 позивач перебуває у шлюбі з 09.04.2003 з громадянином України ОСОБА_2 (паспорт громадянина України НОМЕР_5 , виданий Новоград-Волинським МРВ УМВС України в Житомирській області) (а.с.8-9).

Згідно з п.2 ч.1 ст.9 Закону України №2491-ІІІ заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону України №2491-ІІІ, згідно якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до статті 13 Закону України №2491-ІІІ орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка мала до його надання статус біженця в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

Відповідно до пунктів 21-24 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органам, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію".

Пунктом 14 Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Відповідно до приписів п.16 Порядку №1983 територіальні органи і підрозділи ДМС аналізують у місячний термін отриману від МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Таким чином, законодавством регламентовано повноваження органів Державної міграційної служби України здійснювати перевірку законності підстав надання дозволів на імміграцію в Україну та їх скасування у разі виявлення порушень при видачі таких дозволів.

Як зазначалось вище, міграційний орган за результатами власної перевірки виявив розбіжність у документах за якими оформлено дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне місце проживання ОСОБА_1 .

Водночас слід звернути увагу, що територіальним органом відповідача попередньо у 2015 році направлено низку запитів до Держприкордонслужби України, УСБУ у Волинській області та УДМС України у Волинській області з метою отримання інформації, що може бути підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

На запити отримали відомості щодо відсутності підстав для ненадання ОСОБА_1 дозволу.

Зокрема згідно відповіді Держприкордонслужби України станом на 15.09.2015 інформація про ОСОБА_1 у базі даних осіб, яким на підставі закону органами охорони державного кордону заборонено в`їзд в Україну, відсутня (а.с.43).

З огляду на наведене, судом не встановлено обґрунтованих підстав для проведення перевірки обставин надання дозволу на імміграцію ОСОБА_1 , доказів наявності звернень компетентних органів з метою ініціювання заходів, що спрямовані на проведення такої перевірки в матеріалах справи відсутні.

Натомість за результатами перевірки відповідачем складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 21.07.2020.

У висновку вказано, що після обчислення законності терміну перебування ОСОБА_1 , згідно вказаних вимог законодавства, встановлено, що станом на 18.08.2015 (дата подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну) вона перебувала з порушенням правил перебування іноземців на території України 172 дні з дозволених 90 днів протягом 180 днів, що намагалась приховати, надавши про себе свідомо неправдиві відомості. У висновку міститься посилання на те, що порядок обчислення розповсюджується на всіх без винятку іноземців, які є громадянами країн з безвізовим порядком в`їзду, незалежно від того, коли вони отримали паспортний документ чи вони користуються декількома паспортними документами. Прибуття в Україну іноземця за новим паспортним документом не передбачає автоматичного скасування попередніх строків його перебування в Україні. Обчислення дозволеного іноземцю строку перебування здійснюють посадові особи дме шляхом відрахування 180 днів назад від дня контролю (дня, на який необхідно визначити законність перебування іноземця на території України). Іноземець не порушив зазначений строк, якщо в межах цього 180-денного періоду він перебував на території України не більше 90 днів (а.с.69-72).

21.07.2020 УДМС у Волинській області прийнято рішення №0703/21 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 10.11.2015, на підставі пункту 1 та 5 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію". Одночасно скасована і видана на підставі цього рішення посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 30.11.2015 на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку №321 (а.с.73).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, пунктом 5 цієї ж правової норми визначено, що дозвіл на імміграцію в Україну може бути скасовано у разі, якщо з`ясується, що іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до застосованої юридичної техніки, вирішення питання щодо скасування дозволу на імміграцію є дискреційним повноваженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, що слідує із слова "може", а отже це його право, а не обов`язок.

При цьому суд зазначає, що скасування дозволу на імміграцію за п.1 ч.1 ст.12 Закону можливе лише за наявності встановленого факту підробки документів позивачем.

Натомість відповідачем жодних доказів в обґрунтування підстав наявності факту підробки ОСОБА_1 певних документів до матеріалів справи не надано.

Ні в обґрунтування висновку від 21.07.2020, ні рішення про скасування дозволу від 21.07.2019 відповідачем не наведено обґрунтованих підстав встановлення порушення строків перебування позивача на території України.

У зв`язку з чим, доказів порушення ОСОБА_1 законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства до матеріалів справи також не надано.

Крім того, згідно положень статті 9 Закону № 2491-III та Порядку №1983, метою подання копії паспорту для отримання дозволу на імміграцію, є посвідчення особи заявника і така мета позивачем була реалізована.

Слід звернути увагу, що скасування дозволу позивачу на імміграцію як наслідком слугуватиме розлученню її з сином та чоловіком, що є громадянами України.

Європейський суд з прав людини, у своєму рішенні від 21.06.1988 року, у справі "Боррехаб проти Нідерландів", яке в силу положень 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, висвітлив правову позицію щодо захисту права на "сімейне життя" у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зв`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя)

Суд також звертає увагу на те, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Визначені Конституцією та законами України вимоги до дій і рішень суб`єктів владних повноважень, які є важливими гарантіями дотримання прав особи, не були дотримані.

Прийняття юридично значущих рішень виключно на підставі закону, так само як і неухильне дотримання юридичної процедури їх прийняття є проявом принципу законності і має сутнісне значення для забезпечення прав особи, стосовно якої суб`єкт владних повноважень таке рішення приймає. Дотримання принципу законності є гарантією недопущення свавілля з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, що є однією з передумов дотримання принципу верховенства права, який відповідно до ст.8 Конституції України визнається і діє в Україні.

За таких обставин, суд вважає, що спірне рішення відповідача не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, прийнято непропорційно, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, а також становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що прийняте Управління Державної міграційної служби України у Волинській області рішення від 21.07.2019 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позов задоволенню в повному обсязі.

З приводу розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачем при подачі до суду позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн, про, що свідчать квитанції від 03.08.2020 (а.с.5).

Враховуючи вимоги ст.139 КАС України, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Управління Державної міграційної служби України у Волинській області сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (вул.Градний Узвіз,4, м.Луцьк, Волинська обл., 43025, ) №0703/21 від 21.07.2020 про скасування дозволу громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на імміграцію в Україну, виданого їй 10.11.2015 .

Стягнути на користь громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань Управління Державної міграційної служби України у Волинській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Панкеєва