Справа № 120/1829/20-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2020-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1829/20-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Бошкова Ю.М.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

27 жовтня 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Курка О. П. ,

секретар судового засідання: Аніщенко А.О.,

за участю:

представників позивача: Ткач Ольги Анатоліївни, Черналівського Євгенія Олександровича

представника відповідача: Кухрівського Олександра Васильовича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2018 року позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 02 липня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок - невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення..

18 вересня 2020 року від позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги.

26 жовтня 2020 року до суду від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав просив суд їх задовольнити.

Представники позивача щодо задоволення апеляційної скарги заперечували. Просили суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи неоспорені факти про те, що на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.1, підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78, статті 79 Податкового кодексу України, абзацу 2 пункту 1 статті 13 Розділу IV Закону України № 2464-VI від 08.07.2010 року "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та відповідно до наказу Головного управління ДПС у Вінницькій області №1864 від 04.11.2019 року, проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фінансово-господарської діяльності платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів та дотримання законодавства за період з 01.01.2017 року по 31.10.2018 року.

За наслідками вказаної перевірки Головним управлінням ДФС у Вінницькій області складено акт №78/33/ від 13.01.2020 року про результати документальної позапланової невиїзної перевірки позивача, в якому зафіксовані наступні порушення:

- підпункту 4 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податкові зобов`язання з єдиного податку в сумі 420060,10 грн.;

- пункту 181.1 статті 181, пункту 183.1, пункту 183.2, статті 187, пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податкові зобов`язання по податку на додану вартість в сумі 869350,00 грн., у тому числі за жовтень 2018 року в сумі 869350,00 грн.;

- відповідно до пункту 167.1 статті 167, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України податок на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті за наслідками проведеної перевірки, визначений у сумі 873249,48 грн.;

- пункту 16-1 підрозділу 10, розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання з військового збору в сумі 72770,79 грн.;

- частини 1 статті 7, частини 2 статті 9 Закону України № 2464-VI від 08.07.2010 року "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", в результаті чого занижено належний до сплати в бюджет єдиний внесок з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 22 % в сумі 114668,40 грн., у тому числі за 2018 рік на суму 114668,40 грн.

На підставі висновків вказаного акта відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення форми Р № від 06.02.2020 року, форми Р № від 06.02.2020 року, форми Р № від 06.02.2020 року, № від 06.02.2020 року, рішення № від 06.02.2020 року, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2020 року №0-.

Вважаючи вказані податкові рішення податкового органу протиправними, позивач звернувся до суду для їх скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI(далі Податковий кодекс України).

Відповідно до статті 62 Податкового кодексу України одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Пунктом75.1статті75 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з підпунктом 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Відповідно до пункту 78.4 статті 78 Податкового кодексу України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Аналізуючи доводи апелянта стосовно заниження позивачем податкових зобов`язань по єдиному податку та винесення відповідачем податкового повідомлення-рішення № від 06.02.2020 року, колегія суддів зазначає наступне.

Перевіркою дотримання граничного обсягу суми доходу, який дає право платникам З групи єдиного податку здійснювати діяльність із застосуванням спрощеної системи оподаткування встановлено перевищення позивачем обсягу доходу за 2017 рік на суму 1306384,00 грн., оскільки позивач за інформацією податкового органу одержав грошові кошти за переказами від фізичних осіб за період 2017 року на загальну суму 5788434,00 грн. Відтак, відповідачем встановлено порушення норм п.291.4 ст.291 ПК України та донараховано зобов`язань по єдиному податку на суму 420060,10 грн.

Разом із тим, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності (ст.291 ПК України).

Відповідно до п.п. 291.3, 291.4 ст. 291 ПК України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою. Суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються групи платників єдиного податку, зокрема, третя група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 5000000 гривень.

Пунктом 292.1 статті 292 ПК України визначено, що доходом платника єдиного податку є: для фізичної особи - підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому, до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Слід зазначити, що для цілей оподаткування дохід характеризується не лише приростом активів платника, але й джерелом його формування, тобто операціями, наслідком виконання яких стало отримання доходу. Зміст операції є одним з визначальних факторів для обрання ставки податку та визнання режиму оподаткування.

Колегія суддів зазначає, що ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи відповідачем не доведено за допомогою доказів, що сума готівкових коштів, одержана ОСОБА_2 у звітному періоді шляхом здійснення грошових переказів за посередництвом ТОВ «Пост Фінанс», є доходом саме за результатами господарської діяльності ОСОБА_2 , як підприємця, а не фізичної особи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в Акті перевірки не міститься систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового законодавства; не викладені всі суттєві обставини господарської діяльності платника податків, які стосуються фактів порушень норм податкового законодавства; факти одержання доходу позивачем від господарської діяльності.

Крім того, відповідачем не досліджено факти укладення договорів купівлі-продажу з контрагентами позивача, яким останній відправляв товар через ТОВ «Нова Пошта» в межах здійснення видів господарської діяльності, визначених КВЕД; в матеріалах перевірки також відсутні документальні підтвердження продажу позивачем конкретного товару покупцю та одержання коштів за цей конкретний товар посередництвом ТОВ «Пост фінанс».

Також, суд встановив, що в Акті перевірки відповідачем зазначено, що при перевірці використана інформація, яка була надана ТОВ «Пост Фінанс» на запит ДФС №352/16/99-99-13-04-03-15 від 29.10.2018 року про надання інформації про суми отриманих платниками податків - фізичними особами грошових переказів, зокрема по фізичній особі - ОСОБА_2 .

Відповідно до п. 15.4 ст.15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» комерційним агентом з розрахунків може бути виключно банк і небанківська фінансова установа, що має ліцензію на переказ коштів без відкриття рахунків, видану Національним банком України.

TOB «Пост фінанси» одержало від Національного банку України ліцензію №11/1 від 17.10.2014 року на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків.

Порядок надання послуг ТОВ «Пост Фінанс» закріплений в Умовах надання послуг в ТОВ «Пост Фінанс», розміщених для ознайомлення на офіційному сайті компанії http://www.forpost-system.com.

Пунктами 2.1, 2.2 Умов встановлено, що відправник переказу - фізична особа (резидент України), яка на законних підставах ініціює переказ коштів шляхом формування/заповнення/подання відповідного документу на переказ коштів з відповідною сумою коштів готівкою та/або, яка ініціює переказ коштів шляхом використання Платіжної картки. Отримувач переказу - фізична особа (резидент України), юридична особа (резидент України) або фізична особа - підприємець (резидент України), на рахунок якої зараховується сума переказу та фізична особа (резидент України), яка може отримати суму переказу в готівковій формі в національній валюті.

Відповідно до п.3.2 Умов послуга «Грошовий переказ» - рух певної суми коштів, прийнятих від Відправника такого переказу з метою її видачі/перерахування Отримувачу переказу.

У випадку, якщо Платіж приймається на користь фізичної особи - видача суми Переказу такій фізичній особі здійснюється в готівковій формі без відкриття рахунку.

У випадку, якщо Платіж приймається на користь суб`єкта господарювання - сума Переказу перераховується на поточний рахунок такого суб`єкта господарювання в безготівковій формі.

Згідно підпунктів 4.4.1- 4.4.5, 4.4.7 п.4 Умов послуга надається фізичним особам та суб`єктам господарювання, які є резидентами України. Замовником Послуги виступає суб`єкт господарювання, який відправляє відправлення (товар/послугу) фізичній особі та є Отримувачем коштів за Послугою. Підставою для здійснення переказу коштів являється необхідність проведення розрахунку між фізичною особою за отримане від суб`єкта господарювання відправлення (товар/послугу), яке пересилається таким суб`єктом господарювання через ТОВ «Нова Пошта». Послуга приймання переказу на користь суб`єктів господарювання надасться фізичним особам - Отримувачам відправлений (товару/послуги) виключно за умови наявності договору на переказ коштів в національній валюті, попередньо укладеного між Компанією та Замовником. Договір на переказ укладається Компанією із Замовниками (юридичними особами та фізичними особами - підприємцями), які є резидентами України та мають відкриті рахунки в банках України (далі - Корпоративні клієнти).

Платежі за переказом приймаються в рамках даної Послуги від фізичних осіб з метою подальшого їх перерахування на поточні рахунки Корпоративних клієнтів (в безготівковій формі).

Під час судового засідання представники позивача зазначили, що списку отримувачів коштів, на користь яких здійснюються перекази коштів та з якими укладені відповідні договори (розміщений на офіційному сайті ТОВ «Пост Фінанс» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1), ФОП ОСОБА_2 відсутній. Крім того, кошти від ТОВ «Пост Фінанс» позивач одержував у готівковій формі, а не на рахунок, відкритий у банківській установі для здійснення господарської діяльності.

Також, суд зазначає, що визначаючи позивачеві податкові зобов`язання з єдиного податку, контролюючий орган виходив з того, що діяльність позивача, яка полягає в одержанні грошових переказів готівкою від фізичних осіб для задоволення його особистих потреб є підприємницькою, у зв`язку з чим доходи від такої діяльності повинні оподатковуватись за правилами, встановленими для фізичних осіб-підприємців, а не для фізичних осіб.

Відповідно до приписів ст. 42 Конституції України, кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Цивільний кодекс України (стаття 50) передбачає право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.

Стаття 51 Цивільного кодексу України передбачає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Отже, при здійсненні фізичною особою підприємницької діяльності необхідно чітко розмежувати, в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в яких - як фізична особа.

Юридичний статус «фізична особа-підприємець» сам по собі ніяким чином не обмежує будь-яких прав фізичної особи, які випливають з її цивільної право - та дієздатності.

Тобто, фізична особа перебуваючи у статусі суб`єкта підприємницької діяльності може здійснювати договірні відносини від свого імені, як фізична особа.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно з частиною 2 ст.3 Господарського кодексу України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

За своєю правовою природою підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 Господарського кодексу України).

Відтак, підприємницькою діяльністю можна вважати сукупність постійно або систематично здійснюваних дій щодо виробництва матеріальних і нематеріальних благ, реалізації товарів, виконання робіт або надання послуг з метою отримання прибутку.

Тобто, відповідач у ході перевірки повинен встановити чи стосуються надіслані позивачу грошові перекази його систематичної, самостійної діяльності щодо реалізації товарів, виконання робіт або надання послуг відповідно до КВЕД, визначених в реєстраційних документах позивача та чи спрямовані такі операції на отримання прибутку в межах господарської діяльності.

Представники позивача під час апеляційного розгляду справи, неодноразово наголошували, що позивач як фізична особа-підприємець не був одержувачем грошових переказів, а у відповідача відсутні будь-які законні підстави визначати наведену суму грошових коштів у якості не облікованого та додаткового доходу підприємця та відповідно нараховувати будь-які додаткові податкові зобов`язання, зокрема єдиний податок.

При цьому, судом апеляційної інстанції було надано час представнику відповідача надати докази, які підтверджують факт отримання готівкових коштів позивачем, саме як ФОП ОСОБА_2 .

Проте, відповідачем не надано та матеріали справи не містять жодних належних та достатніх доказів, які б давали можливість віднести суми грошових коштів, повідомленої ТОВ «Пост Фінанс» до оподатковуваного доходу ФОП ОСОБА_2 , як платника на спрощеній системі оподаткування 3 групи.

Зважаючи на викладене, висновки відповідача щодо заниження позивачем як фізичною особою-підприємцем задекларованого доходу, одержаного за результатами його господарської діяльності, є протиправними, і такими, що не підтверджуються фактичними обставинами.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у відповідача були відсутні підстави для прийняття податкового повідомлення-рішення форми «Р» № від 06.02.2020 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «Єдиний податок з фізичних осіб» в сумі 525075,13 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням у сумі 420060,10 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 105015,03 грн.

Щодо нарахування зобов`язань по сплаті податку на доходи фізичних осіб від здійснення господарської діяльності та винесення відповідачем податкового повідомлення-рішення № від 06.02.2020 року, суд зазначає наступне.

Так, в акті перевірки податковим органом зазначено, що ФОП ОСОБА_2 повинен був перейти з 01.01.2018 року на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, оскільки він перевищив у звітному періоді оподатковуваний дохід на спрощеній системі оподаткування (п.291.4 ст.291 ПК України). Перевіркою встановлено заниження загального оподатковуваного доходу, отриманого від провадження діяльності ФОП ОСОБА_2 , на загальну суму 4851386,00 грн. та встановлено заниження суми податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 873249,48 грн.

Як було зазначено вище, фактичне підтвердження одержання сум грошових переказів позивачем саме від здійснення господарської діяльності в акті перевірки відсутнє. Окрім того, ревізором контролюючого органу не надано будь-якого аналізу щодо підприємницької діяльності позивача за 2018 року взагалі та щодо конкретних господарських операцій.

Таким чином, суд вважає, що правильність вирішення спору між позивачем та контролюючим органом залежить від визначення, чи мають операції позивача, зміст яких полягає в одержанні грошових переказів готівкою, ознаки підприємницької діяльності.

Правове регулювання оподаткування доходу фізичних осіб встановлене у розділі IV ІІК України.

Зокрема, відповідно до ст. 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є:, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Відповідно до п. 164.1 ст.164 ПК України базою оподаткування податку на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, склад якого визначається з урахуванням вимог ст. 164.1 та 164.2 ПК України.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Так, статтею 177 ПК України визначено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктами 177.5, 177.11 ст. 177 ПК України передбачено, що фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи.

Фізичні особи - підприємці подають річну податкову декларацію у строк, визначений підпунктом 49.18.5 пункту 49.18 статті 49 цього Кодексу, в якій поряд з доходами від підприємницької діяльності мають зазначатися інші доходи з джерел їх походження з України та іноземні доходи.

Крім того, пунктом 177.10 ст. 177 встановлено, що фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Тобто, Податковий кодекс України розмежовує базу і об`єкт оподаткування податку на доходи фізичних осіб і базу, об`єкт оподаткування податку на доходи фізичних осіб-підприємців.

Також, підпунктом 165.1.36 п.165.1 ст.165 ПК України встановлено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається, зокрема, дохід фізичної особи - підприємця, з якого сплачується єдиний податок згідно із спрощеною системою оподаткування відповідно до цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що суми грошових переказів за 2017 рік не можуть бути враховані для визначення перевищення граничного доходу на спрощеній системі оподаткування, підстави обов`язкового переходу на загальну систему оподаткування позивачем відсутні. Звідси слідує, що нарахування податкового зобов`язання відповідачем щодо сплати податку на доходи фізичних осіб від здійснення господарської діяльності суперечить чинному законодавству.

Крім того, відповідачем поверхово здійснено перевірку і не враховано, що встановлений платникам 3 групи дозволений обсяг доходу за календарний рік міг бути перевищений позивачем не виключно у третьому кварталі 2017 року.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п.п.3 п.298.2.3 ст. 298 ПК України платники єдиного податку 3 групи зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів у разі перевищення протягом календарного року обсягу доходу з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем за результатами надання ТОВ «Пост Фінанс» інформації про загальну суму грошових переказів за 2017 року встановлено перевищення граничної межі за результатами 4 кварталу.

Разом із тим, Головним управлінням ДПС у Вінницькій області не досліджено суми грошових переказів у розрізі окремих місяців та кварталів, і не встановлено точну дату, коли відбулось перевищення граничного розміру доходів.

Враховуючи викладене, на переконання колегії суддів, у відповідача відсутні правові підстави приймати податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 06.02.2020 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування» в сумі 1091561,85 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням в сумі 873249,48 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 218312,37 грн., у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо його скасування.

Даючи оцінку доводам апелянта, стосовно правомірності дій податкового органу щодо нарахування позивачу зобов`язань по сплаті податку на додану вартість на загальній системі оподаткування з початку 2018 року та винесення відповідачем податкового повідомлення-рішення № від 06.02.2020 року, судова колегія зазначає наступне.

Порядок визначення суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків визначено розділом V ПК України.

Підпунктами 1, 2 пункту 180.1 статті 180 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платником податку є будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу; будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.

Вимоги щодо обов`язкової реєстрації осіб як платників податку на додану вартість викладені у статті 181 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 181.1 статті 181 ПК України у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), гака особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Таким чином, якщо протягом року сума операцій з постачання товарів/послуг, які є об`єктом оподаткування ПДВ, перевищила 1000000,00 грн. у постачальника виникає обов`язок зареєструватись платником податку на додану вартість та утримувати з таких операцій ПДВ на загальних підставах.

Згідно акту перевірки відповідачем встановлено досягнення і перевищення ФОП ОСОБА_1 суми операцій з постачання товарів/послуг за 2017 рік (за останні 12 місяців до дня переходу на загальну систему оподаткування) більш ніж на 1000000,00 грн.

Втім, відповідно до пункту 297.1 ст. 297 ГЖ України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на додану вартість з операцій з постачання товарів, робіт та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, крім податку на додану вартість, що сплачується фізичними особами та юридичними особами, які обрали ставку єдиного податку, визначену підпунктом 1 пункту 293.3 статті 293 цього Кодексу, а також що сплачується платниками єдиного податку четвертої групи.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач протягом 2017 року був платником єдиного податку 3 групи.

Таким чином, сума виручки платника єдиного податку 3 групи, яка підлягає оподаткуванню за правилами спрощеної системи, не впливає на виникнення у особи обов`язку зареєструвати платником ПДВ; такий обов`язок виникає у суб`єкта підприємництва 3 групи у разі перевищення протягом послідовних дванадцяти календарних місяців суми його оподатковуваних операцій 10000000,00 гривень, без урахування сум доходу, отриманих у рамках провадження діяльності на умовах сплати єдиного податку.

Пунктами 183.2, 183.9 ст. 183 ПК України встановлено, що у разі обов`язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до контролюючого органу не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.

У разі відсутності підстав для відмови у реєстрації особи як платника податку контролюючий орган зобов`язаний протягом трьох робочих днів після надходження реєстраційної заяви до контролюючого органу внести до реєстру платників податку запис про реєстрацію такої особи як платника податку з дня внесення запису до реєстру платників податку у разі обов`язкової реєстрації особи як платника податку.

Відповідно до п. 183.18 ст. 183 ПК України особі, що реєструється як платник податку, присвоюється індивідуальний податковий номер, який використовується для сплати податку.

Відповідно до п. 1.6 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 14.11.2014р. № 1130. індивідуальний податковий номер є єдиним для всього інформаційного простору України і зберігається за платником ПДВ до моменту анулювання реєстрації платника ПДВ.

Використання індивідуального податкового номера, наданого при реєстрації, є обов`язковим при оформленні й користуванні всіма видами документів, пов`язаних із розрахунками при придбанні товарів, обліком, звітністю про податок на додану вартість, оформленні податкового кредиту.

Пунктом 200.2 ПК України визначено, що для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та мигну політику, надсилає центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий помер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує суми податку до бюджету.

Платникам податку автоматично відкриваються рахунки в системі електронного адміністрування податку на додану вартість. Розрахунки з бюджетом у системі електронного адміністрування податку на додану вартість здійснюються з цих рахунків, крім випадку, передбаченою абзацом другим пункту 87.1 статті 87 цього Кодексу (200-1.2 ст.200-1 ПК України).

Відповідно до п. 5 Порядку електронного адміністрування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 569, електронні рахунки відкриваються виключно на підставі реєстру платників податку, який ДФС надсилає Казначейству не раніше ніж за один робочий день до дати реєстрації особи платником податку.

У такому реєстрі зазначаються найменування або прізвище, ім`я та по батькові платника податку, податковий номер або серія (за наявності) та номер паспорта (для фізичних осіб - підприємців, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією (за наявності) та номером паспорта), індивідуальний податковий номер платника податку та дата реєстрації його платником податку.

Датою початку здійснення платником податку операцій з використанням електронного рахунка с дата реєстрації його платником податку.

Платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (п. 198.5 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 201.1 ст.201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Судова колегія зазначає, що право на нарахування податку та складання податкових накладних згідно п.201.8 ст.201 ПК України надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Порядок ведення Єдиного реєстру податкових накладних затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2010 року № 1246.

Таким чином, суд звертає увагу на те, що у позивача права і обов`язки щодо нарахування га сплати податку на додану вартість можуть виникати та реалізовуватись виключно після внесення запису до реєстру платників податку на додану вартість, присвоєння індивідуального податкового номеру, відкриття рахунку в системі електронного адміністрування податку на додану вартість. Право складати податкові накладні також пов`язується з реєстрацією платником ПДВ.

Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Як вбачається зі змісту акта перевірки ОСОБА_2 у перевіряємому періоді проводив продаж товару, чим порушив п. 185.1 ст.185, п. 187.1 ст. 187 ПК України не задекларувавши ПДВ з даних операцій.

Проте, відповідачем в акті перевірки не наведено жодних фактичних обставин та доказів, які б підтверджували здійснення позивачем операцій з продажу товарів.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 Цивільного кодексу України).

Цивільним кодексом України встановлено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу (ч.1 ст.662).

Частиною 2 ст. 664 ЦКУ визначено, що якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна торгівля - господарська діяльність у сфері електронної купівлі-продажу, реалізації товарів дистанційним способом покупцю шляхом вчинення електронних правочинів із використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Відповідно до ч.3 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» продавець (виконавець, постачальник), оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

При цьому, відповідачем не проаналізовано жодних документів, які підтверджують передачу товару позивачем іншим особам за договорами купівлі-продажу та одержання ним оплати за поставлений товар, а акт перевірки, в свою чергу, не містить обґрунтованих висновків, чому грошові перекази позивачу вважаються оплатою за товар і віднесено їх до операцій поставки товару, які оподатковуються податком на додану вартість.

Постановою Верховного суду від 19.03.2019 року по справі №808/815/15 встановлено, що суди попередніх інстанцій повинні визначати при вирішенні питання про реєстрацію платником ПДВ коли у Позивача виник обов`язок щодо обов`язкової реєстрації як платника податку, яким Порядком регулювалося питання реєстрації, та відповідно розмір зобов`язання позивача за не нарахування або несплату податку на додану вартість, виходячи з дати виникнення обов`язку реєстрації, операції, які стали підставою для формування податкового зобов`язання, істотні обставини такого визначення, а саме операції купівлі-продажу товарів (робіт, послуг) звітного податкового періоду, момент виникнення податкового зобов`язання, подія, яка стала першою для такого виникнення, підстав формування даних бухгалтерського обліку, якими встановлений факт здійснення господарських операцій.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 06.02.2020 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на суму 1 086 687,50 гри., у тому числі за податковим зобов`язанням у сумі 869 350,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 217 337,50 гри, є протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо правомірності збільшення податковим органом зобов`язань позивачем зі сплати Єдиного соціального внеску та винесення відповідачем рішення № від 06.02.2020 року, колегія суддів вказує на слідуюче.

За результатами перевірки податковим органом встановлено заниження позивачем суми, на яку нараховується єдиний внесок в розмірі 521220,00 грн., тому контролюючим органом було нараховано до сплати ФОП ОСОБА_2 єдиний внесок у сумі 114668,40 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок для фізичних осіб- підприємців нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком па доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Частиною 5 ст. 8 Закону встановлено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч.2 ст.9 Закону).

Базою для нарахування єдиного внеску є суми доходу (прибутку), отриманого підприємцями від їх діяльності.

Загальні суми доходу (прибутку), які отримані позивачем від його діяльності протягом 2017-2018 рр., наведені у відповідних деклараціях, визнані податковим органом та використані ним безпосередньо під час проведення перевірки.

Однак, всупереч встановлення факту правильного самостійного визначення підприємцем чистого оподатковуваного доходу в деклараціях та сум ЄСВ на нього, відповідачем в акті перевірки збільшено загальний чистий дохід на суми грошових переказів, які як встановлено судом раніше позивач як ФОП не отримував, що свідчить про протиправність нарахування відповідачем єдиного внеску.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення № від 06.02.2020 року, яким до позивача застосовано штрафні санкції за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 11466,84 гри. та Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.02.2020 року №0-, якою позивача зобов`язано сплатити борг (недоїмку) по єдиному внеску в сумі 114668,40 грн. передчасними та такими, що підлягають скасуванню.

Щодо заниження позивачем військового збору від підприємницької діяльності, що підлягає сплаті у розмірі 72770,79 грн. суд зазначає наступне.

Пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір.

Підпунктом 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України передбачено, що об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу (загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід фізичної особи: доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України).

Беручи до уваги, що доказами, викладеними в Акті перевірки, заниження позивачем загального оподатковуваного доходу від підприємницької діяльності за період з 01.01.2018 року по 31.10.2018 року на суму 4851386,00 грн. не підтверджується, тому податкове зобов`язання з військового збору у розмірі 72 770,79 грн. є протиправним.

Таким чином, податкове повідомлення-рішення форми «Р» № від 06.02.2020 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір у сумі 90 963,49 грн., у тому числі за податковим зобов`язанням в сумі 72 770,79 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 18 192,70 грн., є необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v.» від 27.09.2001 року рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом враховується, що згідно пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Отже, підсумовуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не містять належного спростування вищевказаних висновків суду першої інстанції, які в повному обсязі відповідають встановленим обставинам по справі, а тому оскаржуване рішення не підлягає скасуванню.

При цьому, судова колегія враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у рішення по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, де Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 06 листопада 2020 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Курко О. П.