Справа № 461/7422/19
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2020-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 рокуЛьвівСправа № 461/7422/19 пров. № А/857/10080/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Гудима Л.Я.

за участі секретаря судового засідання: Хітрень О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року (суддя Гулик А.Г., час ухвалення 17:48 год., місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту 31.07.2020 року),

в адміністративній справі №461/7422/19 за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної державної адміністрації, Департаменту дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 ,

про визнання наказу і вимог законними, зобов`язання до вчинення дій, визнання нечинним і скасування наказу, встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень,

встановив:

У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Львівської обласної державної адміністрації, в якому просив: 1) визнати наказ Департаменту дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації №57 від 27.06.2017 року «Щодо пільгового перевезення пасажирів» таким, що відповідає положенням пунктів 2 та 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»; 2) визнати вимоги до відповідача, викладені в скарзі позивача від 31.07.2019 року законними та обґрунтованими та зобов`язати відповідача виконати їх негайно.

Ухвалою судді Галицького районного суду м.Львова від 03.10.2019 року справу за вказаним позовом ОСОБА_1 передано на розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 02.12.2019 року відкрито провадження у справі №461/7422/19 за цим позовом ОСОБА_1 і справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 13.01.2020 року ухвалено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Протокольними ухвалами судового засідання Львівського окружного адміністративного суду від 12.02.2020 року прийнято до провадження заяви позивача про збільшення позовних вимог та про доповнення позовної заяви новими підставами, а також залучено до справи співвідповідачем Департамент дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації, та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 .

У заяві про збільшення позовних вимог від 12.02.2020 року позивач сформував таку позовну вимогу: «Визнати з підстав, зазначених в позовній заяві нечинним наказ Департаменту дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації №57 від 27.06.2017 року та скасувати його повністю».

Протокольною ухвалою судового засідання Львівського окружного адміністративного суду від 14.07.2020 року прийнято до провадження заяву позивача від 01.06.2020 року про збільшення позовних вимог.

У заяві про збільшення позовних вимог від 01.06.2020 року позивач сформував таку позовну вимогу: «На підставі п.5 ч.1 ст.5 КАС України встановити наявність чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень Департаменту дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації щодо прийняття наказу №57 від 27.06.2017 року, з урахуванням того, що згідно ст.7 Закону України «Про автомобільний транспорт» такими повноваженнями наділена саме Львівська обласна державна адміністрація, а не Департамент дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації».

Відповідач Львівська обласна державна адміністрація позовних вимог не визнала, подала суду першої інстанції відзив на позовну заяву, просила відмовити у задоволенні позову повністю.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.07.2020 року відмовлено повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської обласної державної адміністрації, Департаменту дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2 , про визнання наказу і вимог законними та зобов`язання до вчинення дій.

З рішенням суду першої інстанції від 23.07.2020 року не погодився позивач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду є незаконним і необґрунтованим, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивач являється пенсіонером за віком, а тому оскаржений наказ Департаменту дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської ОДА №57 від 27.06.2017 року порушує права позивача на безоплатний проїзд у приміських маршрутах загального користування. Право на безоплатний проїзд позивача передбачено постановою КМ України №354 від 14.05.1993 року «Про безоплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування». Вказує апелянт, що суд першої інстанції не виносив ухвали про залишення позовної заяви без руху з підстав її невідповідності вимогам п.10 ч.2 ст.160 КАС України, отже позовна заява відповідає вимогам статті 160 КАС України. Спірний наказ №57 від 27.06.2017 року є нормативно-правовим актом, застосовується до позивача, і тому згідно ч.2 ст.264 КАС України позивач належить до категорії осіб, які мають право оскаржити цей наказ. Спірний наказ позбавляє позивача як пенсіонера за віком права на безоплатний проїзд приміським автобусом «Червоноград Радехів» для відвідування своєї родини. Суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, зокрема довідки з місця проживання його родини. Також суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків для надання свідчень про те, що вони позбавлені можливості реалізувати своє право на безоплатний проїзд автобусом з м.Червонограда до м.Радехова туди і назад. Звертає увагу апелянт на те, що відповідач не надав доказів того, що оскаржений наказ №57 від 27.06.2017 року має роз`яснювальний та рекомендаційний характер. Вказує апелянт, що він і третя особа не вимагають від суду апеляційної інстанції визнання цього наказу нечинним повністю та його скасування повністю, а вимагають насамперед визнати з підстав наведених в апеляційній скарзі, що позивач належить до категорії осіб, визначених ст.264 ч.2 КАС України, а також визнати з підстав зазначених у позовній заяві та апеляційній скарзі нечинним лише в частині першій п.1.2, а не повністю та скасувати його лише в частині першій п.1.2, а не повністю. Інші позовні вимоги задоволити повністю.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 23.07.2020 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги про визнання нечинним наказу та зобов`язання до вчинення дій задоволити.

Відповідач Львівська обласна державна адміністрація подала суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 до Львівської обласної державної адміністрації.

Учасники справи в засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, жодних заяв чи клопотань щодо відкладення розгляду справи не подавали, хоча належним чином усі були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Департамент дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації видав наказ №57 від 27.06.2017 року «Щодо пільгового перевезення пасажирів» (а.с. 12, 115 Т.1).

Цим Наказом №57 визначено такі питання:

1. Автотранспортним підприємствам області:

1.1. Забезпечити перевезення пільгових категорій громадян, що передбачені законами України;

1.2. Забезпечити перевезення пенсіонерів за віком з умовою оплати не більше 50% вартості проїзду на приміських маршрутах загального користування.

2. Заступнику начальника управління транспорту та зв`язку начальнику відділу організації пасажирських перевезень (В.Бондаренко) забезпечити постійний контроль за виконання даного наказу.

Цей Наказ №57 доведено до відома керівникам автотранспортних підприємств (за списком), керівникам автостанцій (за списком), головам районних державних адміністрацій (за списком) (а.с. 116 Т.1).

31.07.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до міського голови Червонограда із заявою від 31.07.2019р., в якій просив переслати його звернення (скаргу) від 31.07.2019 року на розгляд до голови Львівської обласної державної адміністрації (а.с. 9 Т.1).

Червоноградською міською радою листом від 02.08.2019 року скеровано скаргу позивача від 31.07.2019 року для розгляду та надання відповіді заявнику до Львівської обласної державної адміністрації (а.с. 11 Т.1).

Із змісту цієї скарги позивача ОСОБА_1 до голови Львівської ОДА від 31.07.2019 року видно, що така скарга подана в порядку Закону України «Про звернення громадян». У цій скарзі позивач просив дійти висновку, що наказ Департаменту дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської ОДА №57 від 27.06.2017 року «Щодо пільгового перевезення пасажирів» суперечить статті 117 Конституції України та постанові КМ України №354 від 14.05.1993 року «Про безоплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування», просив зобов`язати діючого начальника цього Департаменту негайно скасувати цей Наказ та видати новий наказ, яким зобов`язати начальників автобусних станцій Львівської області видавати через каси автобусних станцій квитки пенсіонерам за віком для безоплатного проїзду на приміських автобусах відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №354 від 17.05.1993р. (а.с. 9-10 Т.1).

Листом від 05.09.2019р. за №3ВГ-ВИХ-2177/0/19 відповідач Львівська обласна державна адміністрація повідомила позивача (заявника) ОСОБА_1 про те, що починаючи з 2016 року Міністерством фінансів України не передбачаються витрати, пов`язані з безоплатним проїздом пенсіонерів за віком під час уточнення показників державного бюджету. Постанова Кабінету Міністрів України від 17.05.1993 №354 не відповідає вимогам частини першої статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти і державні соціальні гарантії». Для компенсації збитків перевізникам за пільговий проїзд окремих категорій громадян субвенції з державного бюджету відсутні, тому Департамент дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації прийняв оскаржений наказ, яким передбачено підприємствам області забезпечити перевезення пенсіонерів за віком з умовою оплати не більше 50% вартості проїзду на приміських маршрутах загального користування. Вказаний наказ носить лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не містить правих норм (а.с. 7 Т.1).

Вважаючи наказ Департамент дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації №57 від 27.06.2017р. «Щодо пільгового перевезення пасажирів» протиправним, позивач звернувся з відповідним позовом до адміністративного суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскаржений наказ безпосередньо не стосується позивача, оскільки за сферою правового регулювання охоплює відносини між Департаментом дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської ОДА та автотранспортними підприємствами, які надають послуги автомобільного перевезення. Відсутність факту порушення прав та інтересів позивача спірним Наказом зумовлює висновок про відсутність підстав для задоволення відповідних позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з врахуванням наступного.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 4 КАС України визначено:

публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема, - хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг;

суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду;

відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача;

нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування;

індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Право особи на звернення до суду, в тому числі до адміністративного суду, із вимогами про захист порушених прав, гарантовано статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС України.

Згідно статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Із аналізу наведених норм КАС видно, що право на судовий захист має особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і чи це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Згідно ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Тобто, при розгляді адміністративної справи обов`язковою повинна бути наявність публічно-правового спору між конкретним позивачем та конкретним відповідачем, з метою судового захисту прав, свобод чи інтересів такого позивача від порушень з боку такого відповідача як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю суб`єктів владних повноважень у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону. Однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - суб`єкт владних повноважень.

Задоволення адміністративного позову є можливим в разі встановлення судом фактів того, що оскаржені позивачем рішення, дії чи бездіяльність відповідача вчинені з порушенням ознак, передбачених частиною 2 статті 2 КАС України та порушують права, свободи чи законні інтереси позивача.

При цьому, оскаржуване рішення, дія або бездіяльність суб`єкта владних повноважень повинні бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача.

Для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і чи це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Вирішуючи спір, суд зобов`язаний, зокрема, надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду.

Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, суд першої інстанції вірно врахував, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав та законних інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що із змісту доводів позивача ОСОБА_1 , які відображені в позовній заяві та апеляційній скарзі видно, що позивач вважає, що оскаржений наказ Департаменту дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації №57 від 27.06.2017 року «Щодо пільгового перевезення пасажирів» порушує права позивача на безоплатний проїзд у приміських маршрутах загального користування. Вважає позивач, що цей наказ №57 від 27.06.2017 року є нормативно-правовим актом, застосовується до позивача, і тому згідно ч.2 ст.264 КАС України позивач належить до категорії осіб, які мають право оскаржити цей наказ.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що із змісту оскарженого наказу №57 від 27.06.2017 року та матеріалів справи видно, що цей Наказ зумовлений необхідністю дотримання перевізниками, які здійснюють перевезення на внутрішньообласних маршрутах загального користування зобов`язань щодо забезпечення пільгового перевезення пасажирів згідно із чинним законодавством, з врахуванням відсутності фінансування із державного бюджету на покриття витрат пов`язаних з безоплатним проїздом пенсіонерів за віком.

Як уже було вказано судом вище, цим Наказом №57 визначено такі питання: 1. Автотранспортним підприємствам області: 1.1. Забезпечити перевезення пільгових категорій громадян, що передбачені законами України; 1.2. Забезпечити перевезення пенсіонерів за віком з умовою оплати не більше 50% вартості проїзду на приміських маршрутах загального користування. 2. Заступнику начальника управління транспорту та зв`язку начальнику відділу організації пасажирських перевезень (В.Бондаренко) забезпечити постійний контроль за виконання даного наказу.

Цей Наказ №57 доведено до відома керівникам автотранспортних підприємств (за списком), керівникам автостанцій (за списком), головам районних державних адміністрацій (за списком).

Отже, вказаний Наказ №57 установлює певні обов`язки для автотранспортних підприємств області у сфері перевезення пільгових категорій громадян.

Пункт 1.2 Наказу не визначає для пенсіонерів за віком обов`язку сплачувати кошти за проїзд на приміських маршрутах загального користування, а стосується автотранспортних підприємств забезпечити перевезення пенсіонерів за віком з умовою оплати не більше 50% вартості проїзду. При цьому, не встановлено якою має бути сума сплати вартості проїзду в інтервалі від «нуля» до «50%» вартості.

Цей наказ №57 не встановлює для пільгових категорій громадян, в тому числі для пенсіонерів за віком, яким являється позивач ОСОБА_1 , певних обов`язків чи вимог для проїзду, і не зобов`язує таких осіб до вчинення дій щодо оплати за проїзд.

Таким чином, враховуючи, що спірний наказ №57 від 27.06.2017 року не являється актом управління (рішенням) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, зокрема щодо обов`язкових умов сплати вартості проїзду при перевезенні пільгових категорій громадян, тому такий Наказ не є нормативно-правовим актом.

Водночас, слід зазначити, що статтею 12 Закону України «Про транспорт» визначено обов`язки та права підприємств транспорту, зокрема встановлено, що підприємства транспорту зобов`язані забезпечувати: потреби громадян, підприємств і організацій у перевезеннях; обслуговування пасажирів під час довготривалих перевезень доброякісною питною водою, харчуванням, можливість задоволення інших біологічних потреб; якісне і своєчасне перевезення пасажирів, вантажів, багажу, пошти; виконання державних завдань (контрактів) щодо забезпечення потреб оборони і безпеки України; безпеку перевезень; безпечні умови перевезень; запобігання аваріям і нещасним випадкам, усунення причин виробничого травматизму; охорону навколишнього природного середовища від шкідливого впливу транспорту; права на пільги громадян щодо користування транспортом.

Згідно статті 7 Закону України "Про автомобільний транспорт" №2344-III, забезпечення організації пасажирських перевезень на приміських і міжміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території Автономної Республіки Крим чи області (внутрішньообласні маршрути) покладається на Раду міністрів Автономної Республіки Крим або обласні державні адміністрації.

Відповідно до частини другої статті 29 Закону України №2344-III, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Правилами частини першої статті 31 Закону України №2344-III визначено відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов`язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під`їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

Пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від таких перевезень (стаття 37 Закону України №2344-III).

Аналіз наведених положень законодавства вказує, що умови організації перевезень у межах території області, розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати визначаються договором перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування, який укладається між перевізником та відповідним органом виконавчої влади та органом місцевого самоврядування.

Крім цього, судом першої інстанції вірно враховано, що право на безоплатний проїзд пенсіонерів за віком на міському пасажирському транспорті загального користування (крім метрополітену і таксі) та приміських маршрутах встановлене постановою Кабінету Міністрів України №354 від 14.05.1993р. «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування».

Так, приписами цієї постанови №354 (із змінами і доповненнями) установлено, що право на безплатний проїзд надається за наявності посвідчення встановленого зразка чи довідки, а в разі запровадження автоматизованої системи обліку оплати проїзду - також електронного квитка, який зареєстрований у зазначеній системі і видається на безоплатній основі.

Отже, право позивача на безоплатний проїзд на приміських маршрутах загального користування може порушувати відповідний автомобільний перевізник, з яким позивач вступає у правові відносини при укладенні договору перевезення, та який відмовляє у безоплатному перевезенні позивача як пенсіонера за віком.

Водночас, оскаржений Наказ безпосередньо не стосується позивача, оскільки за сферою правового регулювання охоплює відносини між Департаментом дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації та автотранспортними підприємствами, які надають послуги автомобільного перевезення в межах Львівської області.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність факту порушеного права чи законного інтересу позивача спірним Наказом №57 від 27.06.2017 року.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача (апелянта) щодо застосування до розглядуваних правовідносин приписів статті 264 КАС України.

Отже, являються безпідставними позовні вимоги позивача щодо визнання нечинним і скасування наказу Департаменту дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації №57 від 27.06.2017 року, та про зобов`язання відповідача Львівської ОДА негайно виконати вимоги позивача викладені в скарзі від 31.07.2019 року щодо зобов`язання начальника Департаменту негайно скасувати цей Наказ №57 та видати новий наказ, яким зобов`язати начальників автобусних станцій Львівської області видавати через каси автобусних станцій квитки пенсіонерам за віком для безоплатного проїзду на приміських автобусах.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що на вказану скаргу позивача від 31.07.2019 року, яка подана до голови Львівської ОДА в порядку Закону України «Про звернення громадян», було надано відповідь за №3ВГ-ВИХ-2177/0/19 від 05.09.2019 року.

Відносно позовної вимоги про визнання наказу Департаменту дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації №57 від 27.06.2017 року «Щодо пільгового перевезення пасажирів» таким, що відповідає положенням пунктів 2 та 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», то суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» №5207-VI визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина.

Стаття 1 цього Закону №5207-VI дає визначення термінів, а саме: 2) дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; 4) підбурювання до дискримінації - вказівки, інструкції або заклики до дискримінації стосовно особи та/або групи осіб за їх певними ознаками.

Сфера дії цього Закону №5207-VI визначена статтею 4 Закону.

Відповідно до статті 14 Закону №5207-VI, особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися із скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом.

Право на відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди, завданих унаслідок дискримінації передбачено статтею 15 Закону №5207-VI, а згідно статті 16 цього Закону, особи, винні в порушенні вимог законодавства про запобігання та протидію дискримінації, несуть цивільну, адміністративну та кримінальну відповідальність.

З врахуванням наведених вище норм законодавства, характеру розглядуваних правовідносин у цій адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними та необґрунтованими твердження позивача щодо відповідності спірного наказу №57 від 27.06.2017 року положенням пунктів 2 та 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Відносно позовної вимоги про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень Департаменту дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації щодо прийняття наказу №57 від 27.06.2017 року, то колегія суддів враховує наступне.

Пунктом 5 частини 1 статті 5 КАС України, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, шляхом встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Як уже було вказано апеляційним судом вище, право на судовий захист має особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і чи це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Тобто, при розгляді адміністративної справи обов`язковою повинна бути наявність публічно-правового спору між конкретним позивачем та конкретним відповідачем, з метою судового захисту прав, свобод чи інтересів такого позивача від порушень з боку такого відповідача як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю суб`єктів владних повноважень у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону. Однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - суб`єкт владних повноважень.

Задоволення адміністративного позову є можливим в разі встановлення судом фактів того, що оскаржені позивачем рішення, дії чи бездіяльність відповідача вчинені з порушенням ознак, передбачених частиною 2 статті 2 КАС України та порушують права, свободи чи законні інтереси позивача.

При цьому, оскаржуване рішення, дія або бездіяльність суб`єкта владних повноважень повинні бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача.

Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, з врахуванням того, що оскаржений Наказ №57 від 27.06.2017 року безпосередньо не стосується позивача, оскільки за сферою правового регулювання охоплює відносини між Департаментом дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації та автотранспортними підприємствами, які надають послуги автомобільного перевезення в межах Львівської області, а також відсутній факт порушеного права чи законного інтересу позивача, тому відсутні підстави для встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень Департаменту дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської ОДА щодо прийняття наказу №57 від 27.06.2017 року.

Відносно доводів позивача (апелянта) ОСОБА_1 про безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволення клопотань позивача про витребування доказів, зокрема довідки з місця проживання його родини, а також допиту свідків для надання свідчень про те, що вони позбавлені можливості реалізувати своє право на безоплатний проїзд автобусом з м.Червонограда до м.Радехова туди і назад, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідні клопотання позивача про витребування доказів (довідки з місця проживання родичів позивача) та допит свідків (родичів позивача) з приводу обставин проїзду в приміському автобусному маршруті загального користування «Червоноград Радехів» було вирішено ухвалами суду першої інстанції від 02.03.2020 року (а.с. 175 Т.1) та від 27.04.2020 року (а.с. 213 Т.1).

При прийнятті цих процесуальних ухвал судом першої інстанції вірно враховано, що вказані докази не являються такими, на підставі яких можуть бути встановлені обставини (факти), які входять до предмета доказування у розглядуваній адміністративній справі.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що відповідно до ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Правовий аналіз змісту та вимог апеляційної скарги позивача (апелянта) ОСОБА_1 зумовлює висновок, що доводи та обґрунтування такої апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року в адміністративній справі №461/7422/19 за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної державної адміністрації, Департаменту дорожнього господарства, транспорту та зв`язку Львівської обласної державної адміністрації про визнання наказу і вимог законними, зобов`язання до вчинення дій, визнання нечинним і скасування наказу, встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
Л. Я. Гудим
Повне судове рішення складено 06.11.2020 року.