Справа № 820/4865/17
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2020-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 р.Справа № 820/4865/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,

за участю секретаря судового засідання Мироненко А.А.

представника відповідача: Голуб В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., м. Харків, повний текст складено 18.08.20 року по справі № 820/4865/17

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України , Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ)

третя особа: Міністерство юстиції України

про визнання незаконною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - відповідач, ВПВР ДДВС МЮ України), в якій просила суд скасувати постанову ст. державного виконавця ВПВР ДДВС МЮ України С. В. Сіренко про закінчення виконавчого провадження № 38662920 від 14.08.2017.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2018 року, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 14 серпня 2017 року ВП № 38662920.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 18.03.2020 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2017 та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2018 у справі № 820/4865/17 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалами Харківського окружного адміністративного суду від 06.04.2020 прийнято до провадження адміністративну справу № 820/4865/17 та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Міністерство юстиції України.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.04.2020 залучено до участі у справі в якості другого відповідача Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2020 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження № 38662920 від 14.08.2017, що виніс старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України С. В. Сіренко.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, з посиланням на правомірність своїх дій, апелянт наводить обставини справи та зазначає, що передбачене у рішенні Європейського суду з прав людини зобов`язання виконати рішення національного суду є додатковим заходом індивідуального характеру, повноваження щодо здійснення якого покладається на Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити.

Позивач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, вважаючи її доводи безпідставними, а рішення суду першої інстанції - повністю законним та обґрунтованим, з підстав, наведених у судовому рішенні. Просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2020 - без змін.

В судове засідання позивач не прибув.

Представник апелянта в судовому засіданні наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що постановою Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 03 липня 2013 року відкрито виконавче провадження ВП № 386962920 на підставі рішення Європейського суду з прав людини № 11770/03 від 06 червня 2013 року (т. 1 а.с. 23).

Рішенням ЄСПЛ визначено, що (а) держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити протягом трьох місяців 3000 (три тисячі) євро кожному заявнику або його спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 1 (за винятком заяв № 28061/08 та 28071/08) та 1500 (одну тисячу п`ятсот) євро (і) кожному заявнику або його спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 2 та (іі) заявникам за заявами № 28061/08 та 28071/08, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсації судових та інших витрат, разом з будь-якими податками, шо можуть нараховуватись на ці суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу; (в) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

На виконання зазначеного рішення ЄСПЛ від 06 червня 2013 року № 11770/03 за виконавчим провадженням № 38662920 на користь ОСОБА_1 платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 2824 від 06 вересня 2013 року перераховані кошти у розмірі 31657,08 грн. (еквівалент 3000 євро). Платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 537 від 20 червня 2014 року сплачена пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини у розмірі 247 грн. Відповідно до інформації Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області рішення національного суду, винесеного на користь стягувача, виконано фактично у повному обсязі (т. 1 а.с. 69).

27 червня 2014 року державним виконавцем, відповідно до пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України "Про виконавче провадження", винесена постанова про закінчення виконавчого провадження № 38662920 (т. 1 а.с. 71), яка оскаржена до суду.

Так, постановою Харківського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2014 року у справі № 820/13354/14 постанову про закінчення виконавчого провадження № 38662920, яку винесено 27 червня 2014 року - скасовано. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2014 року у справі №820/13354/14 постанова Харківського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2014 року по справі № 820/13354/14 залишена без змін (т. 1 а.с. 76-78, 80-84).

23 березня 2015 року відновлено виконавче провадження № 38662920 (т. 1 а.с. 90).

В свою чергу, 14 серпня 2017 року по виконавчому провадженню № 38662920 на підставі пункту 9 частини першої статті 39, статті 40 Закону України Про виконавче провадження, частини п`ятої статті 8 Закону України Про виконання рішень застосування практики Європейського суду з прав людини, прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі платіжного доручення Міністерства юстиції України № 3090 від 30 червня 2017 року у розмірі 779,32 грн. в рамках виконавчого провадження № 48908528.

Як на підставу для прийняття спірної постанови ВП № 38662920, відповідачем зазначено платіжне доручення, видане в рамках ВП № 48908528.

Рибалко Л. М., не погоджуючись з постановою від 14 серпня 2017 року ВП № 38662920 про закінчення виконавчого провадження, звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції при первісному розгляді справи дійшов висновку, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про те, що постанова про закінчення виконавчого провадження № 38662920 прийнята передчасно, оскільки відповідачем не надано відповідних доказів на підтвердження виконання виконавчого документу, виданого на підставі рішення Європейського суду від 06 червня 2013 року № 11770/03.

При цьому, по вказаній справі є окрема думка судді Харківського апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2018 року, відповідно до якої відповідач не сплатив різницю, яка виникла при конвертації євро, в рамках виконавчого провадження № 38662920, хоча визнав про таку сплату в мотивувальній частині постанови від 14 серпня 2017 року. Зазначено, що суд першої інстанції, як і суд апеляційної інстанції, не перевірили зазначені обставини, обмежившись визначенням того, що відповідач не надав суду відповідних доказів, які б переконували суд, що відповідач у повному обсязі виконав рішення ЄСПЛ.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивач посилається на невиконання в повному обсязі виконавчого провадження № 48908528 на підставі постанови Харківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року по справі № 820/14579/14, за якою позивачка стала стягувачем 1/2 частини від 3000 євро. Зазначеною постановою від 02.10.2014, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 15.03.2019, скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження № 38662946, яку винесено 17.07.2014 року. Зобов`язано Державну виконавчу службу України здійснити повне виконання рішення суду, а саме перерахувати на банківській рахунок ОСОБА_2 , ОСОБА_1 кошти, як то визначено рішенням Європейського суду з прав людини, а саме: різницю, яка виникла при конвертації 3000 Євро в національну валюту, на підставі перерахування її не за курсом, який існував на день здійснення платежу, а за курсом граничного терміну добровільного виконання вказаного рішення Європейського суду з прав людини. Зобов`язано Державну виконавчу службу України нарахувати пеню у розмірах, визначених рішенням Європейського суду з прав людини, а саме: нарахувати простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, з 07.09.2013 року по день здійснення остаточного розрахунку, який складається з повної виплати 3000 Євро, які конвертовані в національну валюту по курсу, який існував 24.01.2014 року (на день здійснення платежу), до якого необхідно додати три відсоткові пункти.

В свою чергу, як зазначив Верховний Суд під час касаційного розгляду, в матеріалах справи відсутній доказ фактичного виконання в повному обсязі постанови Харківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року по справі № 820/14579/14. Натомість, в матеріалах справи є платіжне доручення від 06 вересня 2013 року № 2824 в розмірі 31657,08 грн. щодо виконання ВП № 38662920. Відповідач не сплатив різницю, яка виникла при конвертації євро, в рамках виконавчого провадження № 38662920, хоча зазначив про таку сплату в мотивувальній частині постанови від 14 серпня 2017 року.

Верховний Суд дійшов висновку, що, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не перевірили зазначені обставини, обмежившись визначенням того, що відповідач не надав суду відповідних доказів, які б переконали суд, що відповідач в повному обсязі виконав рішення ЕСПЛ за виконавчим провадженням № 38662920. Тому, суди на підставі недоведених обставин, що мають значення для справи, які вважали встановленими, дійшли передчасного висновку про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № 38662920.

З огляду на викладене, в ході розгляду даної справи необхідним є встановлення факту виконання в повному обсязі постанови Харківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року по справі № 820/14579/14 та факт сплати різниці, яка виникла при конвертації євро, в рамках виконавчого провадження № 38662920.

Так, в даному випадку, приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, дослідивши надані сторонами докази, врахувавши рішення Верховного Суду у даній справі, дійшов висновку про необґрунтованість прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження № 38662920 від 14.08.2017, оскільки державним виконавцем прийнято зазначену постанову не на підставі фактичного виконання виконавчого документу в даному виконавчому провадженні, а на підставі фактичного виконання виконавчого документу в іншому виконавчому провадженні (№ 48908528).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

На момент прийняття оскаржуваної постанови умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України Про виконавче провадження № 1404-VIII (в редакції від 17.02.2017 р.).

Відповідно до статті 1 Закону України № 1404 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1 ст. 5 України № 1404).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України № 1404 державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи, як виконавчі листи, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України № 1404 під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України № 1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 18 Закону України № 1404 передбачено, що державний виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України № 1404 виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України № 1404 постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

З системного аналізу правових норм вбачається, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, виконавче провадження підлягає закінченню.

В ході розгляду справи встановлено, що у Відділі на виконанні перебувало ВП № 48908528 по виконанню виконавчого листа від 03.06.2015 року № 820/14579/14, яким зобов`язано ДВС України здійснити повне виконання рішення Європейського суду з прав людини № 11770/03 від 06.06.2013 р. у справі Кононова та інші проти України, а саме: на користь ОСОБА_1 перерахувати різницю, яка виникла при конвертації 3000 Євро в національну валюту, на підставі перерахування її не за курсом, який існував на день здійснення платежу, а за курсом граничного терміну добровільного виконання вказаного рішення Європейського суду з прав людини.

В рамках виконавчого провадження № 48908528 грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 3090 від 30.06.2017 у розмірі 779,32 грн. (різниця, яка виникла при конвертації 3000 Євро в національну валюту на підставі перерахування її не за курсом, який існував на день здійснення платежу, а за курсом граничного терміну добровільного виконання вказаного рішення Європейського суду з прав людини).

При цьому, позивач не заперечує, що останньому перераховано 779,32 грн. 30.06.2017, як день повного виконання рішення ЄСПЛ № 11770/03 від 06.06.2013 р. щодо виплати ОСОБА_1 частки з суми 3000 евро.

Водночас, позивач зазначає, що ця виплата стосувалась виконання іншого виконавчого провадження за цим рішенням ЄСПЛ, а саме тих коштів, які необхідно було виплатити ОСОБА_3 , а позивачу ці кошти виплачувались як спадкоємцю ОСОБА_3 , а не стосовно виконання вимог рішення ЄСПЛ, які стосувались особисто ОСОБА_1 (позивача) і за яким було відкрито ВП № 38662920. Також, позивач зазначив, що на цей час існує рішення ЄСПЛ щодо невиконання Україною рішення ЄСПЛ № 11770/03 від 06.06.2013, що безпосередньо стосується виконавчого провадження № 38662920.

Згідно з ч.1 ст.78 КАС України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, виконавче провадження № 48908528, яке відкрито по виконанню виконавчого листа від 03.06.2015 року № 820/14579/14, було закінчено виконавцем, про що винесено постанову від 12.07.2017, у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Разом з тим, в ході розгляду справи встановлено, що під час винесення оскаржуваної постанови від 14.08.2017 про закінчення виконавчого провадження № 38662920 державний виконавець посилався на те, що в рамках виконавчого провадження № 48908528 грошові кошти перераховані стягувачу платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 3090 від 30 червня 2017 року у розмірі 779,32 грн. (різниця, яка виникла при конвертації 3000 євро в національну валюту, на підставі перерахування її не за курсом, який існував на день здійснення платежу, а за курсом граничного терміну добровільного виконання вказаного рішення ЄСПЛ).

Зазначені посилання в обґрунтування своєї позиції містяться і в апеляційній скарзі.

Однак, слід зазначити, що виконавче провадження № 38662920 було відкрито на підставі рішення Європейського суду з прав людини № 11770/03 від 06.06.2013.

Тобто, предметом є виконання ухвалених на користь заявника рішень національних судів, які залишаються невиконаними; сплата протягом трьох місяців заявнику або його спадкоємцю 3000 євро; сплата заявникові або його спадкоємцю 1500 євро, в якості матеріальної та моральної шкоди, а також компенсації судових та інших витрат, разом з будь-якими податками; сплата заявникові простого відсотка.

Дослідивши постанову про закінчення виконавчого провадження від 14.08.2017 р. № 38662920, суд дійшов висновку про відсутність в ній посилань на фактичне виконання виконавчого документу.

Крім того, необхідно зазначити, що Великою Палатою 12.10.2017 повідомлено позивача про те, що 26 червня 2017 року Велика Палата прийняла рішення, в якому встановила, що заяви у справі № 46852/13, а також заяви, вказані у додатках до рішення, в тому числі заява ОСОБА_1 , є частиною процедури виконання пілотного рішення по справі ОСОБА_4 проти України. № 40450/04, 15 жовтня 2009 року). Зокрема, Суд вирішив, що відшкодування за системну проблему, встановлену в рішенні по справі Іванов, має бути надано ОСОБА_1 в рамках процедури виконання під наглядом Комітету Міністрів. Рішення було проголошено 12 жовтня 2017 року. Суд вирішив приєднати заяву ОСОБА_1 до справи "Бурмич та Інші проти України" (№№ 46852/13 та ін.), відповідно до правила 42 § 1 Регламенту Суду в поєднанні з правилом 71 § 1. Він також вирішив вилучити всі об`єднані заяви з реєстру справ згідно зі статтею 37 § 1 (с) Конвенції та передати їх до Комітету Міністрів Ради Європи з метою їх подальшого опрацювання в межах заходів загального характеру щодо виконання пілотного рішення по справі Юрій Миколайович Іванов проти України (№ 40450/04, 15 жовтня 2009 року).

Суд зазначає, що справу № 46852/13 розпочато відповідно до п`яти заяв проти України. Заявники скаржились на невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів, винесених на їх користь. Вони стверджували про порушення їхніх прав, гарантованих статтею 6 Конвенції та статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції, статтею 13 Конвенції стосовно відсутності ефективного засобу юридичного захисту в національному законодавстві.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що рішення ЄСПЛ від 06 червня 2013 року № 11770/03 за виконавчим провадженням № 38662920 не виконано в повному обсязі.

При цьому, аналіз пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII дає підстави для висновку, що закінчення виконавчого провадження, з наведених у цій нормі підстав, може мати місце у разі, якщо державному виконавцю надано докази повного і належного виконання боржником виконавчого документа.

Оскільки виконавчий документ по ВП № 38662920 стосувався виконання рішення ЄСПЛ, посилання державного виконавця в ході розгляду справи та в апеляційній скарзі на виконання виконавчого листа від 03.06.2015 у ВП № 48908528, як на підставу для закінчення ВП № 38662920, є необґрунтованими.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що постанова про закінчення виконавчого провадження № 38662920 на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII прийнята державним виконавцем передчасно, оскільки рішення ЄСПЛ від 06 червня 2013 року № 11770/03 за виконавчим провадженням № 38662920 не виконано в повному обсязі.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів юридичну правильність і фактичну обґрунтованість спірної постанови.

Доводи апелянта спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.08.2020 року по справі № 820/4865/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді Л.В. Любчич О.А. Спаскін