Справа № 520/4702/2020
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2020-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Тітов О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2020 р. Справа № 520/4702/2020
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2020, по справі № 520/4702/2020

за позовом Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича

до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради

про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець Виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправними дії Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради щодо відмови у наданні приватному виконавцю дозволу на реалізацію арештованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві власності.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2020 позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове про задоволення адміністративного позову.

В обґрунтування вимог апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною першою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

У той же час за змістом п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

При цьому, пунктом 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Слід враховувати, що публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Під час визначення предметної юрисдикції справ слід виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом із тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Так, предметом перевірки у даній справі є правомірність дій органу опіки та піклування щодо відмови у наданні дозволу на відчуження квартири, в якій проживає малолітня дитина.

На думку позивача, такими діями Департаментом служби у справах дітей Харківської міської ради порушені його права й охоронювані законом інтереси та перешкоджають примусовому виконанню рішення суду.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 у справі № 352/536/17 сформовано висновок, відповідно до якого, якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням суб`єкта владних повноважень, яке вона вважає неправомірним, і такі наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав або інтересів цієї особи чи пов`язані з реалізацією нею майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, то визнання незаконним вказаного рішення і його скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини виникли з приводу реалізації та захисту майнових інтересів позивача під час виконання у примусовому порядку судового рішення.

При цьому, оскаржувані дії Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради хоч і вчинені суб`єктом владних повноважень, втім спрямовані на реалізацію приписів саме цивільного та сімейного законодавства.

Отже, спірні правовідносини мають приватноправовий характер.

Так, основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначені положеннями Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Згідно зі ст. 3 вказаного Закону завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Таким чином, приватний виконавець, здійснюючи примусове виконання судових рішень, є суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Із аналізу наведеної норми слідує, що до адміністративного суду за зверненням суб`єкта владних повноважень може бути подано позов лише у випадку спору між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також коли право звернення до суду з позовом до іншого суб`єкту владних повноважень надано такому суб`єкту законом.

Таким чином, за загальним правилом один орган державної влади не може звертатися з позовом до іншого органу, оскільки це фактично призведе до пред`явлення позову держави до неї самої.

При цьому, винятком є компетенційний спір, під яким слід розуміти спір між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (публічної адміністрації), у тому числі - делегованих повноважень.

Особливість судового розгляду компетенційних спорів зумовлена необхідністю вирішення питання про те, чи належним чином реалізована компетенція відповідача та чи не порушена при реалізації повноважень відповідача компетенція позивача.

Отже, при вирішення такого спору суд дає тлумачення законодавства, роз`яснюючи межі компетенції органів.

Крім того для звернення до адміністративного суду суб`єкт владних повноважень як позивач повинен відповідати основним умовам, а саме: такий суб`єкт має бути наділений повноваженнями для звернення до суду.

Як встановлено вище, спірні правовідносини виникли з приводу реалізації та захисту майнових інтересів позивача під час виконання у примусовому порядку судового рішення.

Отже, спір у даній справі не відноситься до компетенційних, оскільки у цьому випадку не йдеться про спір про розмежування компетенції між позивачем та Департаментом служби у справах дітей Харківської міської ради.

Зважаючи на те, що право позивача на звернення до адміністративного суду із даними позовними вимогами не закріплено у жодному нормативно-правовому акті, куолегія суддів вважає, що позивач у цій справі не має права на звернення до суду.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про розгляд справи в порядку адміністративного судочинства є помилковим.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21.02.2020 у справі № 337/2021/17 (2-а/337/159/2017), від 16.09.2020 у справі № 826/11456/18 (№ К/9901/13572/19), від 13.11.2019 у справі № 826/3115/17 (11-892апп19), від 04.12.2019 у справі № 826/6233/17 (№ 11-662апп19).

Доводам апеляційної скарги колегія суддів не надає оцінку, оскільки такі доводи стосуються суті спору, а отже не можуть бути розглянуті в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1. ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

В силу ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права в частині розгляду справи з порушенням правил юрисдикційної підсудності, колегія суддів доходить висновку щодо часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2020 із закриттям провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 319, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенка Дмитра Анатолійовича - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.07.2020 по справі № 520/4702/2020 скасувати.

Провадження у справі № 520/4702/2020 за позовом Приватного виконавця виконавчого округу Харківської області ОСОБА_2 до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання дій протиправними - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач І.М. Ральченко
Судді Г.Є. Бершов В.В. Катунов