Справа № 640/23015/19
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2020-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 року м. Київ № 640/23015/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., за участю секретаря судового засідання Рябого І.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомГромадянина Йорданського Хашимітського Королівства ОСОБА_1
до про Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,

за участю:

від позивача - Жигун С.С.;

від відповідачів - Котляр Ю.В.

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Йорданського Хашимітського Королівства ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 93 від 15.03.2019 про відмову громадянину Йорданського Хашимітського Королівства ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 156-19 від 11.11.2019 про відхилення скарги на рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Йорданського Хашимітського Королівства ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознакою політичних переконань у вигляді висловлювань проти короля, що кваліфікується в країні походження як "посягання на гідність та розпал політичної ворожнечі", за яке передбачено покарання від 3 до 5 років, та через відсутність справедливого захисту органами влади був змушений залишити країну свого походження - Йорданське Хашимітське Королівство. Стверджує, що у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що покинув Йорданське Хашимітське Королівство через відкрите кримінальне провадження за висловлювання опозиційних думок проти діючої влади. Також позивач вказав, що вже був затриманий представниками правоохоронної системи на термін 6 місяців і через відсутність справедливого розгляду справ органами влади змушений тікати з країни походження. Звертає увагу, що відповідачі взагалі не поцікавились актуальною ситуацією у країні походження позивача під час прийняття оскаржуваних рішень, незважаючи на те, що такі дані були наведені позивачем у своїй заяві-анкеті. Між тим, інформація по країні походження міститься у загальнодоступних джерелах та авторитетних джерелах інформації та не потребує доказування.

Ухвалою суду від 16.12.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 640/23015/19 та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче судове засідання на 23.01.2020.

09.01.2020 до суду від представника Державної міграційної служби України Котляр Ю.В. надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого остання просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснила, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Зазначає, що твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зазначає, що позивачем не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів не вибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту та елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності не спостерігаються. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення останнього на батьківщину. Вважає, що територіальним органом ДМС, яким розглядалась заява позивача належним чином проаналізовано всі подані ним відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про відмову позивачу в залишенні без розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14.01.2020 до суду надійшов відзив Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, за змістом якого останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що відповідачем відповідно до вимог статей 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 28 Конституції України, частини другої статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України", не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. Також, звернув увагу, що за час перебування позивача в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не виникло.

20.01.2020 до суду від позивача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Зважаючи на неявку представників сторін у судове засідання 23.01.2020, розгляд справи відкладено на 12.03.2020.

Зважаючи на перебування судді Катющенка В.П. на лікарняному, 12.03.2020 адміністративну справу № 640/23015/19 знято з розгляду та призначено наступне судове засідання на 16.04.2020.

14.04.2020 до суду від представника позивача Жигуна С.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Зважаючи на неявку представників сторін у судове засідання 16.04.2020, розгляд справи відкладено на 04.06.2020.

21.04.2020 до суду від представника Державної міграційної служби України Котляр Ю.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

04.06.2020 до суду від представника позивача Жигуна С.С. надійшли додаткові пояснення, за змістом яких останній просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Звернув увагу, що 2012 році, після критики в соціальних мережах правлячого режиму Йорданського Хашимітського Королівства, позивача було затримано та засуджено на 6 місяців за наступними статтями: образа Його Величності Великого Короля , що є порушенням положень статті 195/1/А Карного кодексу № 16 від 1960 року; спонукання до расових забобонів, що є порушенням положень статті 150 того ж Карного кодексу. Пояснив, що позивач відбув покарання за вказаними статтями, проте після відбування покарання, змушений був покинути рідну країну, оскільки почав отримувати погрози життю та здоров`ю від прихильників монархії та представників влади. Стверджує, що в позивач в терміновому порядку виїхав до України, де проживав та навчався в Вінницькому медичному університеті його рідний брат. Представник позивача також наголосив, що і брат позивача також почав отримувати погрози життю та здоров`ю від прихильників монархії. Зазначає, що батько позивача звертався до старости в населеному пункті Хакама з запитом щодо можливості повернення сина на батьківщину, проте отримав відповідь, що вся його родина перебуває в небезпеці.

У судовому засіданні 04.06.2020 оголошено перерву до 09.07.2020.

09.07.2020 представником позивача Жигуном С.С. подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати у підготовчому судовому засіданні 09.07.2020, відкладено розгляд справи на 17.09.2020.

24.07.2020 до суду від представника Державної міграційної служби України Котляр Ю.В. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2018 у справі № 2540/2714/18.

Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати у підготовчому судовому засіданні 17.09.2020, закрито підготовче провадження у справі № 640/23015/19 та призначено справу до розгляду по суті у судове засідання на 22.10.2020.

Представник позивача у судовому засіданні 22.10.2020 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 22.10.2020 заперечувала проти позовних вимог та просила суд відмовити у задоволенні позову.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 22.10.2020 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, вислухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_1 є громадянином Йорданського Хашимітського Королівства, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Абу-Дабі, ОАЕ, за національністю - араб, за віросповіданням - іслам (суніт).

21.02.2019 ОСОБА_1 звернувся до органів міграційної служби з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 15.03.2019 № 93 на підставі висновку головного спеціаліста сектору централізованого прийому та первинної обробки заяв шукачів захисту відділу з питань шукачів захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції від 15.03.2017 та відповідно до статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмовлено в оформленні документів громадянину Йорданського Хашимітського Королівства ОСОБА_1 для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 11.10.2019 № 156-19 залишено без розгляду скаргу громадянина Йорданського Хашимітського Королівства ОСОБА_1 на наказ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 15.03.2019 № 93.

Не погодившись з рішеннями відповідачів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України від 08.07.2011 N 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон N 3671-VI).

За визначеннями пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частиною сьомою статті 7 Закону N 3671-VI до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

За змістом частин першої, третьої, четвертої та шостої статті 8 Закону N 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону N 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону N 3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Таким чином, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

З матеріалів справи вбачається, що 16.05.2015 (17.05.2015) позивач вибув з країни походження авіарейсом Йорданія - Україна (Київ). Державний кордон України перетнув легально. Місцем перетину кордону є міжнародний аеропорт "Бориспіль".

Так, після закінчення строку легального перебування в Україні, а саме після закінчення строку дії візи, тривалого перебування у ПТПІ, у 2018 році позивач звернувся за захистом до органів міграційної служби, через небажання добровільного повернення в країну походження, чим порушив приписи частини першої статті 5 Закону N 3671-VI, в якій обумовлено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою та яка потребує додаткового захисту, перетнула Державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14.05.2018 Управлінням Державної міграційної служби України у Чернігівській області прийнято наказ № 38 про відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно на підставі частини 6 статті 8 Закону N 3671-VI, як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону.

Вказане рішення було оскаржено позивачем до суду, проте, рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 у справі № 2540/2714/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.12.2018, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судовими рішеннями в адміністративній справі № 2540/2714/18 встановлено, що громадянин Йорданії ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 06.04.2018, в якій зазначено, що останній був змушений залишити країну свого постійного проживання через те, що існує загроза з боку іншого клану.

У своїй заяві від 21.02.2019 позивач вказав, що йому погрожують смертю, ув`язненням та катуванням. Зазначив, що по законам Йорданії особи, які відбули покарання, не можуть бути прийняті на роботу. Внаслідок цього, позивач розпочав нелегальну торгівлю алкоголем. Коли про його нелегальний заробіток дізнались органи влади, останні почали погрожувати позивачеві смертю та катуванням, у зв`язку з чим останній був вимушений виїхати до України.

Під час співбесіди 05.03.2019 позивач пояснив, що має намір отримати документи, позаяк останні необхідні для одруження. Зазначив, що у період нелегальної торгівлі алкоголем та тютюном, неодноразово отримував погрози від організації "Захист мусульманської релігії". Наразі від вказаної організації не отримує погроз, тому що не порушує закон.

При цьому, під час співбесіди позивач повідомив, що не зазнавав переслідувань по політичним поглядам, за ознаками раси, релігії, національності, громадянства.

Суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що наявність загрози життю і здоров`ю позивача у разі повернення в країну походження, позаяк останні не спростовують обставин відсутності у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, позивачем не обґрунтовано побоювань застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Суд звертає увагу, що доводи позивача є непослідовними, а ґрунтуються виключно на намірі отримати документи для одруження на громадянці України.

Крім того, сам позивач під час співбесіди повідомив про підпільну торгівлю алкоголем, тобто свідоме порушення ним закону, оскільки у його країні заборонено вживати алкоголь.

Також суд враховує пояснення позивача під час співбесіди, де ним зазначається, що у тюрмі в Йорданії він сидів більше 100 разів за п`янство, крадіжки, а також висловлювання нецензурними словами на короля Абдуллаха .

Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що надані позивачем відомості свідчать про те, що останній звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації, що і підтверджено самим позивачем під час співбесіди, зокрема, 05.03.2019.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що зволікання зі зверненням за захистом (04.05.2017 постановою Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/5776/17 примусово видворений за межі території України із поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні Державної міграційної служби України) свідчить про незацікавленість особи в питанні отримання міжнародної форми захисту, а наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС "Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту" від 26.06.2013 № 2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо цей заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

За наведеного правового врегулювання та обставин справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 93 від 15.03.2019, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно з метою покращення рівня життєвих умов.

Разом з цим слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

З огляду на те, що інші позовні вимоги є похідними, останні також не підлягають задоволенню.

Згідно з частинами першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянина Йорданського Хашимітського Королівства ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) - відмовити.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя В.П. Катющенко

Повний текст рішення складено та підписано 5 листопада 2020 року.