Справа № 303/4912/20
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2020-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2020 рокуЛьвівСправа № 303/4912/20 пров. № А/857/12974/20

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Качмара В.Я., Мікули О.І.,

з участю секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом за позовом Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України за апеляційною скаргою громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 вересня 2020 року (суддя Куцкір Ю.Ю., м.Мукачево, повний текст складено 4 вересня 2020 року) ,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року позивач Мукачівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України звернувся до суду із позовною заявою до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , в якому просив затримати з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України на строк до 6 (шести) місяців, а саме до 02.03.2021 року.

Позов обґрунтований тим, що 02.09.2020 року на південній околиці н.п. Широке Виноградівського району Закарпатської області, у контрольованому прикордонному районі, співробітниками головного оперативно-розшукового відділу Мукачівського прикордонного загону спільно з працівниками Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області в результатів перевірки автомобіля марки «Volkswagen Jetta», р/н НОМЕР_1 , було виявлено громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , який перебував в салоні транспортного засобу разом з трьома громадянами Шрі-Ланки. В ході опитування було встановлено, що відповідач здійснив спробу незаконного, поза пунктами пропуску, перетину державного кордону, без документів, що посвідчують особу, у складі групи осіб. Своїми діями вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.204-1 КУпАП. У подальшому його було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення. В ході з`ясування обставин правопорушення було встановлено, що відповідач до України потрапив незаконно, поза пунктами пропуску через державний кордон. Державу Україну використовував виключно, як країну транзиту, тому наміру залишитись в Україні для подальшого життя не мав. До центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не звертався, а навпаки, намагався незаконно перетнути державний кордон, щоб потрапити до країн Європейського Союзу. Відповідач підстав для законного перебування на території України не має, оскільки у нього відсутні документи, що підтверджують законність перебування в Україні, не має документів, що посвідчують особу та дають право виїзду з України, українською мовою не володіє, родичів на території України, які б могли надати допомогу у повернення до країни походження не має, коштів достатніх для повернення до країни походження та для внесення застави не має.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 вересня 2020 року позов задоволено. Затримано громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебуваються в Україні на строк 6 (шість) місяців. Допущено негайне виконання рішення суду.

Не погодившись із таким рішенням, його оскаржив відповідач. Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що всупереч нормам права в рішенні про примусове повернення, яке було прийняте позивачем 03.09.2020 року не вказано строк протягом якого відповідач мав би залишити Україну, а тому мови про його ухилення від самостійного виїзду бути не може. Також не відомо, чи було повідомлено прокурора про прийняття такого рішення, як це передбачено законодавством. За умови надання відповідачу реального терміну для виконання рішення про примусове повернення, він міг би отримати грошовий переказ від родичів для купівлі квитка, та мав би змогу сам звернутися до представництва держави походження, щоб отримати необхідні документи для повернення на батьківщину. Крім того, позивач не надав суду жодних доказів здійснення ним запитів та не довів здійснення будь-яких дій з метою встановлення особи відповідача. А повідомлення Департаменту консульської служби МЗС України, копія якого є в матеріалах справи, немає нічого спільного з запитами, встановленої законодавством форми.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити відповідачу у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Доводи відзиву на апеляційну скаргу по суті співпадають з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному рішенні.

Учасники справи в засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Згідно з ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно вимог ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 02.09.2020 року на південній околиці н.п. Широке Виноградівського району Закарпатської області, у контрольованому прикордонному районі, співробітниками головного оперативно-розшукового відділу Мукачівського прикордонного загону спільно з працівниками Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області в результатів перевірки автомобіля марки «Volkswagen Jetta», р/н НОМЕР_1 , було виявлено громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , який перебував в салоні транспортного засобу разом з трьома громадянами Шрі-Ланки. В ході опитування було встановлено, що відповідач здійснив спробу незаконного, поза пунктами пропуску, перетину державного кордону, без документів, що посвідчують особу, у складі групи осіб. Своїми діями вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.204-1 КУпАП. В подальшому його було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення.

Також, встановлено, що відповідач до України потрапив незаконно, поза пунктами пропуску через державний кордон. Державу Україну використовував виключно, як країну транзиту, тому наміру залишитись в Україні для подальшого життя не мав. До центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не звертався, а навпаки, намагався незаконно перетнути державний кордон, щоб потрапити до країн Європейського Союзу.

Вказані обставини підтверджуються: довідкою №21/06, копією протоколу про адміністративне затримання від 02 вересня 2020 року; копією протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 03 вересня 2020 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позов необхідно задовольнити, оскільки відповідач порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, намагався незаконно перетнути Державний кордон України, а тому підлягає затриманню з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України, на строк шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства врегульовані приписами ст. 289 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:

1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;

2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Виходячи з цієї норми, законодавцем фактично виділено окремий випадок звернення із позовною заявою - про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації; фактичною підставою для такого звернення є відсутність в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.

При цьому, можливість звернення із таким позовом не пов`язана законодавцем саме із процедурою видворення іноземця чи особи без громадянства.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно з ч. 3 та 4 цієї статті центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення з наступним повідомленням протягом 24 годин прокурора розміщує іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першої цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Оскільки приписи ст. 289 КАС України є спеціальними по відношенню до норми ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а також прийняті пізніше ніж вказаний Закон, тому у випадку, що розглядається, користуються пріоритетом у застосуванні.

Відповідно до частини 11 статті 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Водночас, неможливість ідентифікації відповідача є перешкодою для початку процедури його примусового повернення чи видворення, оскільки питання визначення країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства залишається не з`ясованим.

У матеріалах справи також відсутні дані про те, що відповідач у передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту3 строки, звертався до відповідного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (протилежного суду не доведено).

Також, немає жодного доказу, який би свідчив, що відповідач залишив країну свого національного походження у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідувань зі сторони екстреміських збройних формувань та не може користуватися захистом цієї країни і не може повернутися внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Таким чином, колегія суддів дійшла переконання, що оскільки відповідач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: не мав документи, які посвідчують особу, та не надав суду доказів про своє законне перебування на території України чи таких, що дають право на виїзд за межі території України, існує ризик втечі та перешкоджання видворенню за межі території України, то є законні підстави для його затримання з метою належної ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Апеляційний суд відкидає посилання позивача на ненадання йому можливості самостійно залишити територію України, тому що в даному випадку його затримано не лише для забезпечення видворення, але і для ідентифікації, а відсутність документів та матеріальних засобів дає підстави для сумніву у можливості позивача самостійно та добровільно виїхати за межі України.

Відсутність впевненості відповідного органу в особі відповідача є прямою перешкодою як для ухвалення відповідного рішення щодо його примусового повернення, так і видворення. Тобто таким рішенням має передувати ідентифікація відповідної особи, яка підлягає примусовому поверненню чи видворенню.

Отже ідентифікація особи є першим і початковим етапом процедури примусового повернення чи видворення іноземця або особи без громадянства.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції вжив заходів до всебічного і повного дослідження обставин справи і прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

В силу вимог статті 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 272, 287, 308, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 вересня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. Я. Качмар
О. І. Мікула