Справа № 120/2523/20-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2020-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2523/20-а

Головуючий у 1-й інстанції: Поліщук І.М.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

05 листопада 2020 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Іваненко Т.В. Сторчака В. Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Держпраці у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Вінницькій області, в якому просила:

-визнати протиправною бездіяльність Управління Держпраці у Вінницькій області, яка полягає у ненадані ОСОБА_1 запитуваної інформації в частині документів, які надійшли від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб за період з 01.04.2020 по 26.05.2020;

-зобов`язати Управління Держпраці у Вінницькій області надати ОСОБА_1 копії усіх наявних документів, які надійшли від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб за період з 01.04.2020 по 26.05.2020.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року позов задоволено частково:

-визнано протиправною бездіяльність Управління Держпраці у Вінницькій області, яка полягає у ненадані ОСОБА_1 запитуваної інформації в частині документів, отриманих Управлінням Держпраці у Вінницькій області від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб за період з 01.04.2020 по 26.05.2020;

-зобов`язано Управління Держпраці у Вінницькій області надати ОСОБА_1 документи, отримані Управлінням Держпраці у Вінницькій області від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб за період з 01.04.2020 по 26.05.2020.

В решті позовних вимог, відмовлено.

Також вказаним рішенням стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на правову допомогу адвоката в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Вінницькій області.

Не погодившись з судовим рішенням відповідач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

Апелянтом, окрім іншого, вказано про неспівмірність та необгрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, стягнутих з останнього на користь позивача.

25.09.2020 від позивачки, через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вказала, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 26.05.2020 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із запитом на отримання публічної інформації, у пункті 1 якого просила надати копії документів, отриманих Управлінням Держпраці у Вінницькій області від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб за період з 01.04.2020 по 26.05.2020.

У відповідь на запит, Управлінням Держпраці у Вінницькій області листом від 29.05.2020 №03-вих/18-07 відмовлено в наданні зазначених документів та зазначено, що останнє не являється розпорядником документів, які надійшли на адресу Управління Держпраці у Вінницькій області від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб.

Позивачка, вважаючи що відповідачем як розпорядником інформації, порушено її права на отримання інформації, звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб-на свій вибір (ст.34 Конституції України).

За змістом ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно ст.1 Закону України "Про інформацію" № 2657-XII від 2 жовтня 1992 року інформація-є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Частинами 1,2 статті 7 вказаного Закону встановлено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес врегульовано Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року №2939-VI.

У відповідності до ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація-це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується, зокрема, обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

П.1 ч.1 ст.13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" уноромвано, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

За правилами ст. 5 цього Закону одним із способів доступу до інформації є надання такої за запитами на інформацію.

Згідно зі ст.12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

У ч.1 ст.19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" зазначено, що запит на інформаціюце прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Приписами ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

Розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що остання має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. При цьому, розпорядник інформації має право відмовити в наданні інформації за сукупності двох умов-розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Так, з матеріалів справи з`ясовано, що 26.05.2020 позивачка звернулася до відповідача з запитом про отриманням публічної інформації, у пункті 1 якого просила надати копії документів, отриманих Управлінням Держпраці у Вінницькій області від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб за період з 01.04.2020 по 26.05.2020.

В свою чергу, Управління листом від 29.05.2020 №03-вих/18-07 відмовило в наданні зазначених документів, пославшись на те, що останнє не являється їх розпорядником.

При цьому, у відповіді на запит вказано, що документи, копії яких просить надати позивач, надійшли на адресу Управління Держпраці у Вінницькій області від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб.

Вказане свідчить, що відповідач володів публічною інформацію, яку просила надати ОСОБА_1 , а відтак не мав законних підстав для відмови у наданні такої.

Крім того, зі змісту відповіді на запит вбачається, що відповідач пропонує позивачці для отримання запитуваної інформації звернутися до належного розпорядника інформації-Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації.

В той же час, нормами ч. 3 ст.22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" закріплено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

А отже даною нормою закону на відповідача, як на суб`єкта владних повноважень, навіть за умови, що останній не володіє інформацією, однак знає хто є її розпорядником, покладено обов`язок передати запит розпоряднику інформації, а не відмовити у її наданні.

Отже, зважаючи на те, що Управління Держпраці у Вінницькій області на момент звернення ОСОБА_1 з запитом, володів документами, які надійшли від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб за період з 01.04.2020 по 26.05.2020, то повинен був або надати запитувану інформацію позивачу, або передати запит розпоряднику інформації. Натомість позивачу направлено відмову в наданні інформації, оформлену листом №03-вих/18-07 від 29.05.2020 "Про надання інформації" за підписом начальника управління В.Марунько.

Варто також звернути увагу і на те, що вказаний лист не відповідає ч.4 ст.22 Закону України "Про доступ до публічної інформації", оскільки в останньому не зазначено порядку оскарження відмови.

Проаналізувавши вищевикладені правові норми, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що запит ОСОБА_1 не розглянутий розпорядником інформації належним чином та згідно вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації", а відтак в даному випадку має місце протиправна бездіяльність.

В той же час, зважаючи на те, що отримані від Департаменту ЖКГ документи необхідні відповідачу для використання в процесі діяльності останнього, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо обрання такого способу захисту порушених прав позивачки, як зобов`язання відповідача надати їй запитувані документи та вважає, що в даному випадку ефективним та достатнім способом захисту прав ОСОБА_1 буде зобов`язання Управління надати останній копії запитуваних документів.

Що стосується відшкодування витрат понесених позивачем на правничу допомогу, колегія суддів вказує на наступне.

Ч.1 ст.139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Пунктом 1 ч.3 ст.132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 7, 9 статті 139 КАС унормовано, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Також, за змістом частини 9 статті 139 КАС при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі № 2040/6747/18 зокрема зазначив, що при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу, суд враховує критерії реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерії розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України", від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України", від 30 березня 2004 року у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У пункті 269 Рішення зазначено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо, - є неспівмірним.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 14.11.2019 у справі №826/15063/18, від 11.12.2019 у справі № 2040/6747/18 та від 19.12.2019 у справі №520/1849/19.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові від 14.11.2019 у справі №826/15063/18 Верховний Суд висловив думку, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Подібний висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги-домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У п. 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI зазначено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги-види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

За змістом статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності є:

1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;

4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;

5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;

6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;

7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ;

8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань.

Згідно визначення, наведеного у статті 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, вказані положення процесуального закону дають підстави для висновку, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, не тільки, що рішення ухвалене на користь сторони, яка користувалася послугами адвоката, а також що за цих обставин справи такі витрати сторони були необхідними, а розмір є розумний та виправданий.

На підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу на підставі договору про надання правової допомоги № 0610/2 від 09.06.2020, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатським бюро "Тишківського С.Л."

За умовами цього договору (п.п. 1.1, 1.2) адвокат приймає на себе доручення Клієнта наступного змісту: визначення правової по справі, підготовка, складання, формування повного пакету, підписання та направлення позовної заяви до адміністративного суду з вимогами до Управління Держпраці у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправної та надання відповіді на запит та про стягнення моральної шкоди.

Сума гонорару за прийнятим дорученням-5000 грн.

Згідно прибуткового касового ордера №2 від 11.06.2020 та квитанції до нього ОСОБА_1 сплачено за правничу допомогу 5000 грн.

Як вбачається з наданого представником позивача детального опису робіт за договором № 0610/2 від 09.06.2020, в рамках його виконання адвокатом надано позивачеві такі юридичні послуги:визначення правової по справі, підготовка, складання, формування повного пакету, підписання та направлення позовної заяви до адміністративного суду з вимогами до Управління Держпраці у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправної та надання відповіді на запит та про стягнення моральної шкоди. Розмір гонорару за виконану роботу становить 5000 грн.

В той же час, колегія суддів вважає, що вищезазначений документ не може вважатися детальним описом виконаних робіт, оскільки містить загальний перелік послуг, продубльований з договору № 0610/2, без визначення часу, витраченого на підготовку документів.

Разом з тим, колегією суддів з матеріалів справи заяви з`ясовано, що дану справу віднесено до незначної складності, яка не потребує вивчення великого обсягу норм законодавства та документів.

При цьому, представником позивача не доведено в чому полягала складність надання ним послуг по цій справі, які оцінені в 5000 грн.

Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що хоча остання і містить 9 сторінок, однак майже дві сторінки займає вступна частина (найменування суду першої інстанції, до якого подається заява та відомості про сторін у справі) та цілу сторінку перелік додатків. При цьому, між абзацами встановлено великі пробіли, а між рядками -інтервали.

За вказаних обставин, враховуючи складність справи та докази щодо обсягу виконаних робіт, колегія суддів вважає необгрунтованою заявлену позивачем суму відшкодування витрат на правничу допомогу.

Лише та обставина, що відповідачем не подано клопотання про зменшення судових витрат на переконання колегії суддів, не може бути єдиною та беззаперечною підставою для задоволення в повному обсязі заяви про відшкодування судових витрат.

Варто звернути увагу, що розгляд справи в суді першої інстанції призначено в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, а відтак відповідач не мав можливості надати свої заперечення щодо заявленого позивачем розміру витрат понесених на правничу допомогу чи заявити клопотання стосовно зменшення вказаної суми.

Одночасно слід зазначити, що апелянтом вказано про неспівмірність та необгрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, стягнутих з останнього на користь позивача, в апеляційній скарзі.

З огляду на викладена, враховуючи складність справи та докази щодо обсягу виконаних робіт, колегія суддів вважає, що обґрунтованою та пропорційною до предмета спору буде сума зазначених витрат у розмірі 2000 грн.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно часткового скасувати рішення суду першої інстанці та прийняти в цій частині нову постанову.

Керуючись ст.ст. 132, 134, 139, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління Держпраці у Вінницькій області задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії скасувати в частині зобов`язання Управління Держпраці у Вінницькій області надати ОСОБА_1 документи, отримані Управлінням Держпраці у Вінницькій області від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб за період з 01.04.2020 по 26.05.2020 та стягнення на користь ОСОБА_1 понесених нею витрати на правову допомогу адвоката в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Вінницькій області.

Прийняти в цій частині нову постанову.

Зобов`язати Управління Держпраці у Вінницькій області надати ОСОБА_1 копії документів, отриманих Управлінням Держпраці у Вінницькій області від Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, комісії з ліквідації Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури Вінницької обласної державної адміністрації, а також їх посадових та службових осіб за період з 01.04.2020 по 26.05.2020.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Вінницькій області, витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлядгає.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Іваненко Т.В. Сторчак В. Ю.