Справа № 147/714/20
Суддя: Мудрак А. М.
Дата ухвалення: 2020-10-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 147/714/20
Провадження № 2-а/147/17/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2020 року смт.Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Мудрак А.М.,

з участю секретаря Чудак Г.І.,

представника позивача адвоката Дудіна Л.В.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача Осадчого П.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до інспектора з паркування Комунального підприємства Ладижинської міської ради «Муніципальна варта» Наумової Юлії Валеріївни, Комунального підприємства Ладижинської міської ради «Муніципальна варта» про скасування постанови,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до інспектора з паркування Комунального підприємства Ладижинської міської ради «Муніципальна варта» Наумової Юлії Валеріївни, Комунального підприємства Ладижинської міської ради «Муніципальна варта», в якому просить скасувати як незаконну постанову №184 від 14.07.2020 ухвалену інспектором з паркування Комунального підприємства Ладижинської міської ради «Муніципальна варта» Наумовою Ю.В. щодо притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП до штрафу в розмірі 255грн. Також просив стягнути на його користь понесені судові витрати. В обгрунтування позовної заяви покликається на те, що 21.07.2020 вона отримала поштою постанову №184 від 14.07.2020. В даній постанові зазначено, що інспектор з паркування КП ЛМР «Муніціпальна варта» встановила, що водій 11.07.2020 о 11 год. 48 хв. за адресою вул. Наконечного, м. Ладижин Вінницької області порушив правила стоянки, здійснивши стоянку транспортного засобу марки «Міцубісі Лансер» державний номер НОМЕР_1 в межах дії знаку 3.35 «Стоянку заборонено», чим вчинив правопорушення, передбачене Правилами дорожнього руху, а саме ст.122 ч.1 КУпАП. Оскаржувана постанова є протиправною, такою що підлягає скасуванню, винесеною з порушенням законодавства, в ній не зазначено опис обставин, які стали підставою для притягнення до відповідальності.

Відповіді на відзив відповідачами не надано, заперечень на позовну заяву не надходило.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про розгляд справи.

Представник позивача - адвокат Дудін Л.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, за обставин викладених в позовній заяві. Додатково пояснив, що оскаржувана постанова винесена з порушеннями, не відповідає дійсності, працівники варти не мали права виносити постанову. Крім того, зазначив, що постанова була винесена без участі позивача, що позбавило її права надати якісь пояснення, заперечення, скористатись правом на адвоката. Також відповідачами в постанові не доведено, який саме пункт правил дорожнього руху порушила ОСОБА_2 , і що автомобіль перебував в зоні дії дорожнього знаку.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в позові, пояснивши, що постанова винесена правомірно, нею надано всі докази вчинення правопорушення саме ОСОБА_2 .

Представник відповідача Осадчий П.П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що постанова винесена відповідальною особою, яка згідно рішення міської ради має право на вчинення даної дії. Ними в якості доказів надано суду чотири фотокартки, на яких зображено автомобіль, що порушив Правила дорожнього руху, а також відео з місця вчинення правопорушення, однак воно не посвідчене електронно-цифровим підписом, тому, що не було відомо про такий обов`язок.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлені наступні обставини.

14 липня 2020 року інспектором з паркування комунального підприємства Ладижинської міської ради «Муніципальна варта» Наумовою Ю.В. винесено постанову № 184, якою ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накладено на неї стягнення у виді штрафу у розмірі 255 грн. (а.с.13,14).

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, водій 11.07.2020 о 11 год. 48 хв. за адресою 24321 Вінницька область м. Ладижин, вул. Наконечного порушив(ла) правила стоянки, здійснивши стоянку транспортного засобу марки MITSUBISHI LANGER державний номер НОМЕР_1 в межах дії знаку 3.35 «Стоянку заборонено», чим вчинив правопорушення передбачене Правилами дорожнього руху, а саме: ст.122 ч.1 КУпАП «Перевищення встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонений сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху». За результатами постановив: ОСОБА_2 визнати винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП та накласти адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн.

Дана постанова була направлена поштою (а.с.15) про що наявний супровідний лист від 14.07.2020 №83 (а.с.4).

Також додано фотокартку №1, 2, на якій зафіксовано стоянку автомобіля марки MITSUBISHI LANGER державний номер НОМЕР_1 (а.с.5). Згідно даної фотокартки встановлено, що 11.07.2020 в період часу з 11:48:59 до 11:49:10 зафіксовано стоянку автомобіля (а.с.5).

Згідно з частинами другою-четвертою статті 258 КпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Розділом 33 Правил дорожнього руху, зокрема у підрозділі 3 закріплено заборонний дорожній знак, як знак 3.35 "Стоянку заборонено".

В межах дії дорожнього знаку 3.35 "Стоянку заборонено" забороняються стоянка всіх транспортних засобів. Не поширюється дія знака: на водіїв з інвалідністю, що керують мотоколяскою або автомобілем, позначеними розпізнавальним знаком «Водій з інвалідністю», на водіїв, які перевозять пасажирів з інвалідністю, за умови наявності документів, що підтверджують інвалідність пасажира (крім пасажирів з явними ознаками інвалідності); на таксі з увімкненим таксометром.

Зона дії знаку 3.35- від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, до кінця населеного пункту. Дія знака не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету.

Дія знаку поширюється лише на той бік дороги, на якому він встановлений. Зона дії знака може бути зменшена табличкою 7.2.2 на початку зони дії, а також установленням у кінці його зони дії дублюючим знаком з табличкою 7.2.3 . Знак може застосовуватися разом з розміткою 1.10.1 при цьому зона його дії визначається за довжиною лінії розмітки.

Згідно з пунктом 8.2-1. Правил дорожнього руху дорожні знаки застосовуються відповідно до цих Правил і повинні відповідати вимогам національного стандарту.

Дорожні знаки повинні розміщуватися таким чином, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби. При цьому дорожні знаки не повинні бути закриті повністю або частково від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами.

Дорожні знаки повинні бути видимими на відстані не менш як 100 м за напрямком руху та розміщеними не вище 6 м над рівнем проїзної частини.

Дорожні знаки розміщуються таким чином, щоб інформацію, яку вони передають, могли сприймати саме ті учасники руху, для яких вона призначена.

Національний стандарт України «Безпека дорожнього руху. ЗНАКИ ДОРОЖНІ. Загальні технічні умови. Правила застосування. ДСТУ 4100-2014» поширюється на дорожні знаки, призначені для інформування учасників дорожнього руху щодо умов і режимів руху на автомобільних дорогах і вулицях згідно з Правилами дорожнього руху, а також правила їх застосування на всіх дорогах, що експлуатують та будують.

Пунктом 10.2.4 вказаного Стандарту передбачено, що дорожні знаки повинні встановлюватись з правого боку дороги поза проїзною частиною та узбіччям (допускається установлювати на присипній бермі), на тротуарі, розділювальній смузі, газоні тощо та над дорогою, крім випадків, що спеціально обумовлені цим стандартом. На дорогах з двома і більше смугами для руху в одному напрямку знаки можуть дублюватись. Необхідність дублювання знаків визначають залежно від конкретних дорожніх умов. Дублюючі знаки повинні установлюватись на розділювальній смузі, а у разі її відсутності - над дорогою або на лівому боці дороги, якщо для руху у зустрічному напрямку є не більше ніж дві смуги.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Виходячи із норм, викладених в ст. 77 КАС України, встановлено, що за загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона. При розгляді справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод та інтересів.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній зокрема потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Верховний Суд у постанові від 23.10.2019 у справі № 357/10134/17 звертає увагу судів на приписи ст. 251 КУпАП, в якій обумовлено, що орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами. Звертає увагу, що відповідно до вимог статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В силу принципу презумпції невинуватості, чинної в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Згідно з оскаржуваною постановою, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку з порушенням Правил дорожнього руху, а саме, за стоянку в зоні дії знаку 3.35 "Стоянку заборонено".

З наданої позивачем фотофіксації факту вчинення правопорушення видно, що 11.07.2020 в проміжок часу з 11:48:59 до 11:49:10 автомобіль MITSUBISHI LANGER державний номер НОМЕР_1 припаркований біля лівої сторони дороги . На задньому плані фотокартки (а.с.68) видно (в поганій якості) знак 3.35, який розташований лицем до автомобіля, тобто дія даного знаку поширюється на відрізок дороги, розташований за ним та на протилежний бік дороги. Інших дорожніх знаків на даних фото немає.

Відповідачем в судовому засіданні в якості доказів надано суду копію фотоматеріалів та диск з фіксацією правопорушення (а.с.66-69).

Стосовно наданих фотокарток суд зазначає, що дані документи не завірені належним чином, отже не є допустимими доказами в розумінні ст. 74 КАС України.

Крім того, відповідачем додано оптичний диск з місця події, на якому міститься відеофайли та фотофіксація (а.с. 69).

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Згідно з ч. 2 ст. 99 КАС України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Надані відповідачами матеріали на оптичному диску підпадають під визначення електронного доказу, встановленого ст. 99 КАС України, отже, копії зазначених доказів мають бути засвідчені електронним цифровим підписом або мають бути надані суду в оригіналі, що також передбачає наявність на них, серед іншого ознак цифрового підпису автора.

Як встановлено судом шляхом огляду змісту оптичного диску, на відеозаписі відсутній цифровий підпис як їх автора так і особи, уповноваженої на виготовлення даних копій.

Таким чином, наданий суду відеозапис не є допустимим доказом в розумінні ст. 74 КАС України.

Згідно з ч.2, ч.3 ст.283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Як вбачається з матеріалів справи, в постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності технічними засобами, якими здійснено фото, відеозаписи є Samsung Galaxy Tab S3. Protect R-01S

Дані прилади не закріплені в переліку засобів фіксації правил дорожнього руху, не сертифіковані відповідно до діючих норм.

В зв`язку з чим суд зазначає, що зміст постанови по справі про адміністративне правопорушення не відповідає вимогам, передбаченим статтею 283 КУпАП.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 24.01.2019 в справі №428/2769/17.

Відповідачем не надано інших належних та допустимих доказів на підтвердження порушень з боку позивача саме знаку «Стоянка заборонена», також не надано схеми розташування дорожніх знаків 3.35 «Стоянку заборонено» саме на даній ділянці дороги, що дає підстави притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 заявив, що позивачка являється його дружиною, насправді він керував автомобілем MITSUBISHI LANGER державний номер НОМЕР_1 , його дружина не має посвідчення водія. Коли вони під`їхали до даної ділянки дороги зі сторони Ладижинської ТЕС, доїхав до ресторану, там було вільне місце де розвернутися і він шукав місце припаркувати автомобіль. Автомобіль припаркував між тополями, знаків біля автомобіля, які б забороняли чи то зупинку, чи то стоянку не було.

Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі "Алене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі № 816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Окрім зазначеного вище суд звертає увагу, що усі сумніви у правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень на користь особи-позивача. Для позивача достатньо вказати на факт прийняття рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, якщо допустимі докази для цього недоступні. У свою чергу відповідач має довести факт прийняття такого рішення чи вчинення дії і їх правомірність, або ж спростувати цей факт і довести правомірність своєї бездіяльності. У разі невиконання цього обов`язку адміністративний суд повинен задовольнити вимогу позивача і визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність, на які вказував позивач.

Таким чином, суд вважає, що фактичні обставини справи не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а в даному випадку відповідачем, в порушення вимог 72 КАС України не виконано обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, не надано належних і допустимих доказів наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, що у свою чергу не дає можливості встановити винність позивача у вчиненні адміністративного правопорушення.

Отже, відповідач не довів належними доказами факт вчинення позивачем зазначеного в оскаржуваній постанові правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП та не надав до суду доказів в підтвердження правомірності свого рішення, а тому враховуючи вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи, фактичні обставини спірних правовідносин суд приходить до висновку, що постанова №184 від 14.07.2020 підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Враховуючи те, що станом на дату розгляду справи строк притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення даного правопорушення закінчився, провадження по справі підлягає закриттю.

Згідно з ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем додано до матеріалів справи квитанцію №0.0..1 про сплату судового збору в розмірі 420,40 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст.139 КАС України вимога позивача про стягнення на її користь судового збору підлягає до задоволення.

Також позивачем ставиться вимога про стягнення на її користь понесених витрат за надання правничої допомоги.

Згідно зі ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Частиною 1 ст. 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п.1 ч.3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частинами 3, 4, 5 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з п.1, п.2, п.6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" № 5076-VI (далі по тексту - Закон України №5076-VI) до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Згідно з ч.1 ст. 26 Закону №5076-VI документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23рп/2009 правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Відповідно до ст. 28 Правил адвокатської етики, схвалених Національною асоціацією адвокатів України 09.06.2017 р. (далі - Правила адвокатської етики), формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно з ст. 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 12, та ст.17 Закону України № 5076-VI є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 587, видане 25.04.2008 (а.с.11).

Суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду від 04.08.2020 р. по справі №810/3213/16.

Судом встановлено, що відповідно до наявного в матеріалах даної справи ордеру про надання (правової) правничої допомоги адвокатом Дудіним Л.В. на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 21.07.2020 здійснюється правова допомога ОСОБА_3 .

Представництво інтересів позивача здійснюється адвокатом Дудіним Леонідом Володимировичем на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги Серія ВН № 108977 від 21.07.2020 (а.с.31).

21 липня 2020 року між адвокатом Дудіним Л.В. та ОСОБА_2 укладено договір про надання правничої допомоги №б/н (а.с.8), предметом якого є надання адвокатом правничої допомоги в адміністративній справі за позовом до інспектора з паркування Комунального підприємства Ладижинської міської ради «Муніципальна варта» Наумової Юлії Валеріївни, Комунального підприємства Ладижинської міської ради «Муніципальна варта» про скасування постанови №184 від 14.07.2020.

В підтвердження витрат на правову допомогу в сумі 5000 грн. представником позивача було надано наступні документи: акт наданих послуг №20 від 21.07.2020 про виконані адвокатом роботи (надані послуги) та час, витрачений на їх реалізацію, а також розмір коштів, що підлягає сплаті за них (а.с.10) та квитанцію до прибуткового касового ордера №20 від 21.07.2020 про оплату виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) (а.с.9-1).

Відповідно до поданих документів зазначено, що адвокатом надано такі послуги: вивчення письмових матеріалів наданих клієнтом 500 грн.; підготовка правової позиції, надання консультації клієнту 500 грн.; підготовка адвокатського запиту 500 грн.; підготовка позовної заяви 3000 грн., підготовка заяви клієнта до відповідача 500 грн.; загальна вартість послуг 5000,00 грн.

Вищевказані документи є такими, що складені у відповідності до вимог чинного законодавства, належним чином завірені, та підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката в суді по даній справі.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідно ч.6 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Також приписами ч.7 ст.134 КАС України визначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 19.09.2019 по справі №810/2816/18 обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, з урахуванням наведеного вище, суд може вирішити питання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами лише за відповідним клопотанням сторони, яка не погоджується з оплатою таких витрат з огляду їх не співмірності.

При цьому, в разі відсутності такого клопотання суд не може вирішувати питання щодо зменшення витрат на правничу допомогу з огляду їх не співмірності.

Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 22.04.2020 по справі №440/1757/19.

Матеріали даної справи не містять клопотання відповідачів - інспектора з паркування Комунального підприємства Ладижинської міської ради «Муніципальна варта» Наумової Ю.В., представника КП Ладижинської міської ради «Муніципальна варта», в розумінні ч.6, ч.7 ст. 134 КАС України, щодо незгоди з витратами позивача на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, з огляду їх не співмірності.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що заява представника позивача адвоката Дудіна Л.В. про розподіл судових витрат в частині стягнення за рахунок бюджетних асигнувань КП Ладижинської міської ради «Муніципальна варта» на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. є обґрунтованою та правомірною, а тому підлягає до задоволення.

Отже, на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань комунального підприємства Ладижинської міської ради «Муніціпальна варта» слід стягнути судові витрати в сумі 5420,40 грн.

Керуючись ст. 280 КУпАП, ст. 72-77, 139, 241-246, 286 КАС України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_2 до інспектора з паркування Комунального підприємства Ладижинської міської ради «Муніципальна варта» Наумової Юлії Валеріївни, Комунального підприємства Ладижинської міської ради «Муніципальна варта» про скасування постанови задовольнити.

Скасувати постанову №184 від 14.07.2020, винесену інспектором з паркування комунального підприємства Ладижинської міської ради «Муніціпальна варта» Наумовою Ю.В. про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_2 у виді штрафу в розмірі 255 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 закрити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань комунального підприємства Ладижинської міської ради «Муніціпальна варта» судові витрати в розмірі 5420,40 (п`ять тисяч чотириста двадцять гривень 40коп.).

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення, з урахуванням п. 3 Розділу VI Прикінцеві положення КАС України.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, з урахуванням п. 3 Розділу VI Прикінцеві положення КАС України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. (п.3 розділу Розділу VI Прикінцеві положення КАС України).

Повний текст рішення складено 04 листопада 2020 року.

Суддя А.М. Мудрак