Справа № 826/10606/15
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі - Закревській І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової служби України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, третя особа - Головне управління ДПС у м. Києві, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства доходів і зборів України, у подальшому заміненого на правонаступника - Державну податкову службу України (далі - Відповідач, ДПС України), третя особа - Головне управління ДПС у м. Києві (далі - Третя особа, ГУ ДПС у м. Києві), про:

- визнання протиправним та скасування рішення (наказу) від 15.04.2015 року №358-о «Про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади заступника начальника Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів у м. Києві» з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»;

- зобов`язання ДПС України вчинити в установленому законом порядку дії щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів у м. Києві з 16.04.2015 року;

- зобов`язання ДПС України вчинити у встановленому законом порядку дії щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2015 року по 27.04.2020 року, день звернення з заявою про збільшення позовних вимог, в сумі 450 769,50 грн.;

- зобов`язання ДПС України надати Міністерству юстиції України відомості про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон, визначених ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.06.2015 року зупинено провадження у справі № 826/10606/15 до вирішення Конституційним Судом України подань сорока семи народних депутатів України щодо конституційності положень ч. 3 і 6 статті 1; ч. 1, 2, 3, 4 і 8 статті 3; п. 2 ч. 5 статті 5; п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади»; Верхового суду України щодо конституційності п. 6 ч. 1, п. 2 ч. 2, п. 13 ч. 2, ч. 3 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» та Служби зовнішньої розвідки України щодо офіційного тлумачення положень п. 7 ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 3, ч. 3 ст. 4, пп. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» у взаємозв`язку з положеннями ч. 2 ст. 1 цього Закону, положень ст. 19 Конституції України у взаємозв`язку з положеннями її ст. 64 та зазначеними положеннями цього Закону.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.04.2020 року поновлено провадження в адміністративній справі № 826/10606/15 та вирішено здійснювати розгляд справи одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.05.2020 року задоволено клопотання представника Позивача про заміну сторони та третьої особи правонаступниками - здійснено заміну відповідача у справі з Міністерства доходів і зборів України на його правонаступника - Державну податкову службу України та замінено третю особу з Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на правонаступника - Головне управління ДПС у м. Києві.

У травні 2020 року ГУ ДПС у м. Києві подано до суду першої інстанції заяву про зміну сторони відповідача у справі з Головного управління ДПС у м. Києві на Головне управління ДФС у м. Києві.

Крім того, у червні ДПС України до Окружного адміністративного суду міста Києва було подано клопотання про заміну відповідача - ДПС України на належного - Державну фіскальну службу України або залучення ДФС України в якості співвідповідача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.06.2020 року у задоволенні поданих заяви і клопотання відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що хоча спірні правовідносини й виникли до створення ДПС України та її територіальних органів, однак саме остання є правонаступником майна, прав та обов`язків реорганізованих ДФС України та Міністерства доходів і зборів України, а відтак є належним відповідачем у даній справі.

Не погоджуючись з викладеним в ухвалі рішенням, ДПС України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та прийняти постанову, якою буде задоволено клопотання ДПС України про заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідача - ДФС України. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, на момент вчинення відповідної процесуальної дії ДФС України перебуває у стані припинення та не є ліквідованою, по-друге, застосування судом статті 52 КАС України є помилковим, позаяк процес реорганізації ДФС України у ДПС України не завершився та не складено ліквідаційний або розподільчий баланс, по-третє, судом не враховано приписи ст. 48 КАС України в частині правових наслідків незгоди позивача на заміну відповідача.

Після усунення визначених в ухвалі від 18.08.2020 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2020 року було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.09.2020 року продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 04.11.2020 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, згідно розпорядження Уряду України від 21.08.2019 року №682-р повноваження ДФС України припинені та перейшли до ДПС України, а тому саме остання є належним відповідачем у цій справі з урахуванням положень ст. 52 КАС України та позиції Верховного Суду щодо публічного правонаступництва, по-друге, процесуальним законом не передбачено заміни відповідача іншою особою на стадії апеляційного розгляду. Крім того, Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ДПС України витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 500,00 грн.

У судовому засіданні представник ДПС України доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.

Позицію ДПС України також підтримав і представник ГУ ДПС у м. Києві.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з припиненням ДФС України на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №682-р повноважень з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску належним відповідачем у даній справі є її правонаступник - ДПС України.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Верховний Суд у постанові від 06.10.2020 року у справі №804/958/17, розкриваючи зміст поняття «публічне правонаступництво» з огляду на приписи ст. 52 КАС України, зазначив, що публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід щодо переходу до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Отже, правонаступництво в сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

У такому випадку також відбувається вибуття суб`єкта владних повноважень із публічних правовідносин.

Особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама по собі має бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.

Отже, коли відбувається публічне правонаступництво, вирішальним є встановлення факту переходу повністю чи частково функцій (адміністративної компетенції) від одного суб`єкта владних повноважень до іншого, а не факту державної реєстрації припинення вибувшого з публічних правовідносин суб`єкта владних повноважень як юридичної особи.

Аналогічний висновок міститься також й у постанові Верховного Суду від 10.09.2020 року у справі №420/5772/18.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 року №160 приписано утворити Державну фіскальну службу як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.

У подальшому, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.2018 року № 1200 (зі змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.09.2019 року № 846) утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України, реорганізувавши Державну фіскальну службу шляхом поділу.

Державна податкова служба та Державна митна служба є правонаступниками майна, прав та обов`язків реорганізованої Державної фіскальної служби у відповідних сферах діяльності.

Державна фіскальна служба продовжує здійснювати повноваження та виконувати функції у сфері реалізації державної податкової політики, державної політики у сфері державної митної справи, державної політики з адміністрування єдиного внеску, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску до завершення здійснення заходів з утворення Державної податкової служби, Державної митної служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до Кримінального процесуального кодексу України (пункт 2 Постанови № 1200).

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 року №682-р «питання Державної податкової служби» (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від № 846 від 25.09.2019 року) приписано погодитися з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 6 березня 2019 року № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» (Офіційний вісник України, 2019 р., № 26, ст. 900) функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Отже, з 22.08.2019 року Державна фіскальна служба України втратила повноваження державного органу, який згідно із законом виконує функції, зокрема у сфері реалізації державної податкової політики, відповідно, не може здійснювати права та виконувати обов`язки сторони у справі, а відтак, і відповідати за зобов`язання, які на нього покладені, в тому числі й судовими рішеннями, оскільки таке повноваження передано для виконання завдань і функцій новоствореному органу у зазначеній сфері, яким є ДПС України.

Таким чином, з цього моменту відбулося фактичне (компетенційне) адміністративне правонаступництво, оскільки саме норми адміністративного права врегульовали умови та порядок передання адміністративної компетенції від повноважень ДФС України до ДПС України, а тому факт припинення (ліквідації) юридичної особи не є вирішальним.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 року у справі №804/958/17.

Наведеним спростовується посилання Апелянта на те, що судом не було враховано перебування ДФС України у станій припинення на момент постановлення оскаржуваної ухвали суду в якості перешкоди для здійснення процесуального правонаступництва.

До того ж, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що, як було встановлено вище, позовні вимоги у первинній редакції у червні 2015 року були заявлені до Міністерства доходів і зборів України, а не до Державної фіскальної служби України, адже саме наказом Міністерства ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади. Відтак, оскільки, як було зазначено вище, компетенція Міністерства доходів і зборів України перейшла до Державної фіскальної служби України та згодом до Державної податкової служби України, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що саме остання є процесуальним і публічним правонаступником, а також належним відповідачем у цій справі.

Доводи Апелянта щодо безпідставного незастосування судом до спірних правовідносин ч. 4 ст. 48 КАС України суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.

Так, за правилами наведеної норми якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави.

Разом з тим, питання щодо заміни відповідача іншою особою (Міндоходів України та ДПС України) вже було вирішено ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.05.2020 року, яка не є предметом оскарження у межах даного апеляційного перегляду. Спірним у межах цього апеляційного провадження є відмова суду у задоволенні клопотання ДПС України про заміну його на ДФС України або залучення останньої в якості другого відповідача, що перебуває поза межами правового регулювання ч. 4 ст. 48 КАС України.

Щодо твердження Позивача у відзиві на апеляційну скаргу про неможливість заміни відповідача іншою особою на стадії апеляційного розгляду судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що, по-перше, розгляд справи №826/10606/15 судом першої інстанції не завершено, по-друге, можливість оскарження ухвали щодо заміни сторони у справі передбачена ст. 294 КАС України, що надає суду апеляційної інстанції процесуальні повноваження заміни сторони у справі у випадку наявності відповідних правових підстав, по-третє, в силу вже згаданої вище ст. 52 КАС України правонаступництво допускається на будь-якій стадії судового процесу.

Стосовно вимоги ОСОБА_1 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ДПС України витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 12 500,00 грн., судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Приписи ч. ч. 1, 6 ст. 139 КАС України визначають, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, питання щодо розподілу судових витрат вирішується судом при вирішенні справи по суті, а суд апеляційної інстанції має право вирішувати його лише у випадку зміни або прийняття нового судового рішення.

Аналогічний висновок щодо застосування даних норм права викладений, зокрема, в ухвалах Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі №297/96/16-а, від 07.03.2018 року у справі №826/13401/15, від 02.05.2018 року у справі №826/8062/15, від 28.02.2019 року у справі № 808/3081/17.

Водночас, за наслідками розгляду апеляційної скарги ДПС України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.06.2020 року про відмову у задоволенні клопотання ДПС України про заміну відповідача або залучення другого відповідача суд апеляційної інстанції рішення по суті спору не постановляє, що унеможливлює вирішення питання про розподіл судових витрат на цій стадії. Відтак, питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу у цій справі повинно вирішуватися судом першої інстанції під час при вирішенні справи по суті.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 48, 52, 139, 242-244, 250, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено « 04» листопада 2020 року.