Справа № 540/2942/20
Суддя: Морська Г.М.
Дата ухвалення: 2020-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 р.м. ХерсонСправа № 540/2942/20
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Морської Г.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Одеса) про визнання дій протиправними та скасування постанови про стягнення виконавчого збору,

встановив:

ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м.Одеса) (далі - відповідач), в якому просить визнати;

- протиправними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Іванченко Марини Вадимівни щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням №63163738 від 29.09.2020 р. з ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- скасувати постанову про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням №63163738 від 29.09.2020 р. з ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою від 12.10.2020 р. позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

23.10.2020 р. позивач недоліки позовної заяви усунув.

Ухвалою від 28.10.2020р. відкрите спрощене провадження у справі, судове засідання призначене на 05.11.2020р.

У судове засідання сторони не прибули, надіслали клопотання про розгляд справи без їх участі.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем відкрите виконавче провадження із виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду, яким вирішено: Зобов`язати Херсонський обласний військовий комісаріат Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), компенсацію за невикористану ним додаткову відпустку, за період 2017-2019 роки, відповідно до пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", статті 16-2 Закону України "Про відпустки". 29.09.2020 р. відповідачем винесена постанова про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням № 63163738, яким зобов`язано стягнути з Херсонського ОВК 20000,0 гривень.

Стверджує, що виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду по справі № 540/1244/20 про виплату ОСОБА_1 компенсації безпосередньо впливає на майновий стан сторін як позивача так і відповідача, а отже є провадженням майнового характеру, тому відповідач протиправно визначив розмір виконавчого збору як за виконання рішення немайнового характеру. Також стягнення виконавчого збору можливе лише у разі фактичного виконання виконавчого документа. Державний виконавець не вчинив жодної дії з примусового виконання рішення суду, а тому у нього не має підстав для стягнення виконавчого збору, визначеного у оскаржуваній постанові. 05.11.2020р. представник позивача надав суду платіжне доручення про перерахування на виконання рішення ХОАС № 540/1244/20 коштів ОСОБА_1 .

Із вказаних підстав просить суд задовольнити позов повністю.

Відповідач надіслав до суду відзив у якому заперечив проти задоволення позову, мотивуючи наступним. На виконанні відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 63163738 з примусового виконання виконавчого листа № 540/1244/20 виданого 01.09.2020 року Херсонським окружним адміністративним судом про зобов`язання Херсонського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , компенсацію за невикористану ним відпустку, за період 2017-2019 роки. 29.09.2020 року відкрите виконавче провадження, про що винесено відповідну постанову. Згідно частини 4 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). 29.09.2020 року винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, копію якої направлено на адреси сторін за вих. № 22590/3. Стверджує, що зазначений спір є спором немайнового характер, тому за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. Виконання рішення суду розпочалось 29.09.2020р. відкриттям виконавчого провадження. Станом на 04.11.2020р. відомості щодо виконання рішення суду від боржника до відповідача не надходили.

Із вказаних підстав просить суд відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив наступне.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 року у справі № 540/1244/20 задоволений позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання виплатити компенсацію за невикористанні ним додаткові відпустки за період 2017-2019 року.

На виконання рішення Херсонським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 540/1244/20 від 01.09.2020 року у якому зазначено Зобов`язати Херсонський обласний військовий комісаріат Міністерства оборони України (, 73000, м. Херсон, вул. Ярослава Мудрого, 21) виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), компенсацію за невикористанну ним додаткову відпустку, за період 2017-2019 роки, відповідно до пункту 12 частини 1 статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", статті 16-2 Закону України "Про відпустки".

Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Херсонській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Іванченко Мариною Вадимівною 29.09.2020 р. за заявою стягувача ОСОБА_1 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 63163738 та винесено постанову про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням № 63163738, яким зобов`язано стягнути з Херсонського ОВК 20000,0 гривень.

Не погодившись із постанову про стягнення виконавчого збору за виконавчим провадженням № 63163738, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи цей спір, суд виходить з того, що умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України Про виконавче провадження від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1404-VІІІ).

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, як виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень (пункт 1 частини 1 статті 3).

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (частина 1 статті 5)

Згідно із частинами 1, 2 статті 18 Закону №1404-VІІІ, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Статтею 26 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Відповідно до частин 1, 3, 4 статті 27 Закону №1404-VІІІ, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Частиною 5 статті 27 Закону №1404-VІІІ визначено виключний перелік випадків, коли виконавчий збір не стягується, шляхом наведення конкретних видів виконавчих документів.

Необхідно наголосити, що спірний у цій справі випадок до таких не відноситься.

Суд вважає помилковим твердження позивача про віднесення рішення, що перебуває на примусовому виконанні до категорії майнових спорів, оскільки рішення не містить вимоги зобов`язального характеру щодо стягнення із відповідача певних сум. Вимога стосується обов`язку нарахувати та виплатити компенсацію за невикористані дні відпустки.

Також суд відмічає, що при виконанні вимог майнового характеру виконавець має право накладати арешт на майно та кошти божника, оскільки чітко знає суму, що підлягає стягненню. Проте порядок виконання рішень немайнового характеру зовсім інший, оскільки рішення на стосується стягнення певних визначених сум коштів або майна.

Відтак, суд вважає правильним визначення відповідачем категорії рішення, що перебуває на виконанні як рішення немайнового характеру та визначення виконавчого збору в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Відповідно до пункту 1 частини 1, частини 4 статті 42 Закону №1404-VІІІ, кошти виконавчого провадження складаються, зокрема, з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Зміст викладених правових норм дає підстави для висновку про те, що умовою для стягнення виконавчого збору (за виключенням визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) є початок примусового виконання, відкриття якого здійснюється з огляду на відповідний виконавчий документ. При цьому виконавець одночасно із відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. Стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України.

З огляду на викладене, чинне законодавство зобов`язує державного виконавця виносити постанову про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, у зв`язку з чим у нього виникає обов`язок щодо визначення суми виконавчого збору ще на початку примусового виконання рішення та не пов`язує таку обставину з фактичним виконанням рішення суду боржником.

На момент відкриття виконавчого провадження та виконання свого обов`язку щодо стягнення виконавчого збору шляхом прийняття відповідної постанови, державний виконавець не обізнаний про факти добровільного виконання боржником рішення саме до відкриття виконавчого провадження і не повинен встановлювати такі факти, а також не може оцінити у якій частині таке рішення може бути реально виконане ним у майбутньому, тому визначає максимальний розмір виконавчого збору.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону №1404-VІІІ у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Тобто, якщо державний виконавець не встановить факту, що виконання рішення відбулось до відкриття виконавчого провадження, то він не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому Законом №1404-VІІІ (якщо виконавчий збір не було стягнуто) або виконує в примусовому порядку раніше прийняту постанову про стягнення виконавчого збору.

Тому суд вважає, що відповідач при прийнятті оскарженої постанови діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому підстав для її скасування не має.

05.11.2020р. представник позивача надав суду платіжне доручення про перерахування на виконання рішення ХОАС № 540/1244/20 коштів ОСОБА_1 .

Зазначені обставини є підставою для закінчення виконавчого провадження у зв`язку із виконанням рішення суду.

Суд відмічає, що Закон № 1404-VIII є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення виконавчих дій, натомість детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Мінюста від 02.04.2012 № 512/5, розробленою відповідно закону № 1404-VIII, яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону № 1404-VIII підлягають примусовому виконанню.

Отже, положення цієї Інструкції слід розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог вказаного закону, та такі, що не можуть їм суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена.

Так, положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених, зокрема пунктом 9 частини першої статті 39 цього Закону, тобто у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Вказані положення частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII кореспондуються з нормою пункту 22 розділу III Інструкції.

У постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Також судом встановлено, що виконавче провадження №59771341 на час розгляду справи не завершене (виконавче провадження не закінчено, як і не повернуто виконавчий документ).

При цьому суд враховує, що згідно із пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону №1404-VІІІ постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами, які підлягають примусовому виконанню у порядку, визначеному згаданим Законом.

Тому суд вважає, що оскаржена постанова на даний час не порушує прав, свобод та інтересів позивача, оскільки не звернута до примусового виконання.

І саме при зверненні її до примусового виконання мають бути враховані обставини виконання рішення державним виконавцем: повністю чи частково, які виконавчі дії були реально вчинені, чи було виконано рішення суду боржником добровільно тощо, що і є підставою для визначення розміру виконавчого збору, що підлягає стягненню із боржника.

Частиною 2 статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

За правилами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відсутність порушеного права має наслідком відмову у задоволенні позову.

За правилами ст.139 КАС України при відмові у задоволенні позову судовий збір позивачу не відшкодовується.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Г.М. Морська

кат. 105000000