Справа № 640/19432/20
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2020-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправними та нечинними постанов,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання постанов Кабінету Міністрів України за № 211 від 11 березня 2020 року, № 215 від 16 березня 2020 року, № 239 від 25 березня 2020 року, № 241 від 29 березня 2020 року, № 242 від 20 березня 2020 року, № 255 від 02 квітня 2020 року, № 262 віл 08 квітня 2020 року, № 291 від 22 квітня 2020 року, № 392 від 20 травня 2020 року, № 641 від 22 липня 2020 року з додатками протиправними та нечинними з моменту їх прийняття, тобто з 11 березня 2020 року.

Крім того, ОСОБА_1 подано до суду заву від 02 вересня 2020 року про забезпечення позову до ухвалення рішення в адміністративній справі шляхом:

- заборони Кабінету Міністрів України приймати нормативно-правові акти, інші рішення, якими вводяться обмеження Конституційних прав та свобод людини та громадянина, у тому числі таких як: заборона навчання дітей безпосередньо в навчальних закладах та закриття таких навчальних закладів, заборона чи обмеження в вільному переміщенні громадян та інших осіб по всій території України, введення обов`язкового носіння масок громадянами та іншими особами, заборона та обмеження підприємницької діяльності, заборона чи обмеження діяльності релігійних, навчальних, спортивних, культурних та інших громадських закладів та території України заборона виїзду з території України та в`їзду до неї, вводити обов`язкові медичні огляди та медичне лікування, обов`язкове щеплення населення від хвороб;

- заборони Кабінету Міністрів України у подальшому вносити зміни до постанов до постанов за № 211 від 11 березня 2020 року, № 215 від 16 березня 2020 року, № 239 від 25 березня 2020 року, № 241 від 29 березня 2020 року, № 242 від 20 березня 2020 року, № 255 від 02 квітня 2020 року, № 262 віл 08 квітня 2020 року, № 291 від 22 квітня 2020 року, № 392 від 20 травня 2020 року, № 641 від 22 липня 2020 року, № 760 від 26.08.2020 року, в додатки та в зміни до них в частині, які стосуються погіршення чи обмеження Конституційних прав та свобод людини та громадянина.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що заходи забезпечення позову, які просить вжити ОСОБА_1 є неспівмірними, позаяк такі заходи стосуватимуться необмеженого кола осіб та виключних дискреційних повноважень Кабінету Міністрів України ухвалювати нормативно-правові акти.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити подану останнім заяву про забезпечення позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що суд першої інстанції не врахував його доводи про ознаки очевидної протиправності оскаржуваних постанов, що підтверджується рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року у справі № 10-р/2020 року. Наголосив, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити або істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та здійснення ефективного захисту, поновлення порушених та оспорюваних прав та інтересів позивача та народу України, за захистом яких він звернувся, призвести до тяжких наслідків матеріального та морального характеру, людських жертв. Вказав на те, що порушуються конституційні права та свободи на вільне переміщення, право на працю, на освіту, на отримання заробітку, на належні умови проживання ОСОБА_1 та інших громадян України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обґрунтовує тим, що суд, дослідивши конкретні докази, повинен встановити чи є захід забезпечення позову співмірним з позовними вимогами та чи відповідає він меті і завданням правового інституту забезпечення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

При цьому, суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, зупинення стягнення на підставі виконавчого документа. Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень ч. 2 ст. 151 КАС України є існування та встановлення судом обставин, визначених ч. 2 ст. 150 КАС України.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, апелянт зазначає, що оскаржувані постанови Кабінету Міністрів України є очевидно протиправним, що підтверджується рішенням Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року у справі № 10-р/2020 року. Позивач також зазначає, що невжиття таких заходів призведе до порушення конституційних прав та свобод на вільне переміщення, права на працю, на освіту, на отримання заробітку, на належні умови проживання ОСОБА_1 та інших громадян України.

Надаючи оцінку відповідним доводам апелянта, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності рішення є оціночними, а тому містять небезпеку застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до негативних правових наслідків для позивача та/чи відповідача, а також інших осіб, що не є сторонами провадження.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

У зв`язку з цим суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є захід забезпечення позову, про який просить позивач, співрозмірним з позовними вимогами та чи відповідає від меті і завданням правового інституту забезпечення позову.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Крім того, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 804/8343/17.

При цьому, наведені позивачем у заяві мотиви необхідності вжиття заходів забезпечення позову щодо наявності ознак очевидної протиправності оскаржуваних постанов відповідача, за своєю суттю є підставами позову, а відтак оцінка їх обґрунтованості повинна надаватися під час розгляду справи по суті. В іншому випадку, вжиття заходів забезпечення позову з викладених ОСОБА_1 у заяві підстав свідчило б про надання судом оцінки аргументів позивача до вирішення справи по суті, що прямо суперечить меті інституту забезпечення позову.

У контексті наведеного, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що правові висновки Конституційного суду України у рішенні від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 року, на які посилається апелянт, мають бути досліджені судом під час розгляду справи по суті, а тому посилання апелянта на згадане рішення Конституційного Суду України як на беззаперечний доказ протиправності оскаржуваних постанов відповідача є, на переконання суду апеляційної інстанції, помилковим.

При цьому, у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 826/16509/18 та від 26 грудня 2019 року у справі № 640/13245/19 Верховний Суд підкреслив, що твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що апелянтом не наведено переконливих аргументів, у чому саме полягає очевидна небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що зазначені апелянтом обставини начебто застосування до останнього фізичної сили працівниками супермаркету «АТБ» не підтверджені належними та допустимими доказами. Крім того, вказані обставини жодним чином не свідчать про очевидну протиправність оскаржуваних постанов Уряду.

Також матеріали справи не містять доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, на переконання суду апеляційної інстанції, викладені обставини свідчать про відсутність належного обґрунтування того, що захист прав та інтересів ОСОБА_1 стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що у справі «Беєлер проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09 січня 2007 року у справі «Інтерсплав» проти України» Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати «справедливий баланс» між інтересами особи і суспільства.

Тобто, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову перш за все необхідно перевірити наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Як було зазначено вище, відповідно до ч. 2 ст. 151 КАС України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Отже, передумовою вжиття заходів забезпечення позову є необхідність встановлення судом їх співмірності із заявленими позовними вимогами, а також врахування наслідків вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

У межах визначеної нормативної регламентації спірних правовідносин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що задоволення поданої ОСОБА_1 заяви про забезпечення позову за відсутності об`єктивних та достатніх підстав вважати, що спірні постанови мають ознаки очевидної протиправності та їх реалізація може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду чи забезпечити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, зумовить виникнення невиправданого судового втручання у діяльність суб`єкта владних повноважень, що, у свою чергу, йде у розріз з метою інституту забезпечення позову.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов