Справа № 640/11303/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2020-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2020 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві, в якому просила:

- визнати протиправними дій Головного управління Пенсійного Фонду України щодо невиплати їй пенсії за період з 01 вересня 2018 року по 01 березня 2019 року.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити їй пенсію з 01 вересня 2018року по 01 березня 2019 року в розмірі 12247,72 грн.

В обґрунтування позовних вимог Позивачем вказано, що вона є пенсіонером, перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України, як внутрішньо переміщена особа та отримує пенсію за віком. Позивач вважає, що дії Відповідача щодо припинення її пенсійних виплат на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 є протиправними та порушують її конституційне право на соціальний захист.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві щодо невиплати ОСОБА_1 , пенсії за період з 01 вересня 2018 року по 01 березня 2019 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплати ОСОБА_1 пенсію з 01 вересня 2018 року по 01 березня 2019 року в розмірі 12247,72 грн.

Не погоджуючись з постановленим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована також тим, що до теперішнього часу окремий порядок соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, Кабінетом Міністрів України не затверджено, тому здійснити виплату вищевказаних сум за минулий період немає можливості.

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного Фонду України в м. Києві до суду апеляційної інстанції не подавалось, що не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянкою України, що даними паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 .

Позивач постійно проживала у Луганській області в м. Стаханов і перемістилася з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в м. Київ, що підтверджується довідкою від 02.10.2018 № 10070 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, виданою Управлінням праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації.

Позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується даними з відзиву Відповідача та листа Головного управління ПФУ в м. Києві від 26.03.2019 №63003/02/Р-1701/1, Р-1700.

З вересня 2018 року Пенсійним фондом України припинено виплату пенсії Позивачу з підстав не підтвердження фактичного місця проживання.

Надалі Позивач звернулася до Відповідача із заявою від 20 лютого 2019 року щодо отримання пояснення причин припинення виплати пенсії.

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 29.03.2019 № 4628/Р-100 повідомило про відсутність законних підстав для поновлення виплати пенсії та про необхідність особистого звернення до управління Пенсійного фонду України із заявою щодо поновлення виплати пенсії.

Вважаючи такі дії Відповідача протиправними, Позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що припиняючи нарахування та виплату Позивачці пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, Відповідач порушив право Позивачки на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 №1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до статті 7 цього Закону для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення та на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

Отже, суд першої інстанції вірно вказав, що умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку за місцем перебування, що підтверджується довідкою, та наявність рахунку в установах ПАТ "Державний ощадний банк України".

Відповідно до п. 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту.

Відтак, довідка про взяття ОСОБА_1 на облік як внутрішньо переміщеної особи діє безстроково і є дійсною, чим підтверджується факт перебування Позивачки на обліку за місцем перебування.

В матеріалах справи є виписка по картковому рахунку Позивача, на який по вересень 2018 здійснювалось зарахування пенсії Позивачки .

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність визначених законодавством умов, необхідних для призначення та продовження виплати пенсії Позивачці як внутрішньо переміщеній особі.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 637 визначено, що припинення або відновлення соціальних виплат проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад або управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, об`єднаними управліннями згідно з Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам".

Відповідно до п.п. 2 п.12 Порядку № 365 соціальні виплати припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.

Отже, належним доказом, який би підтверджував факт відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування відповідно до вимог Порядку № 365 є акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї внутрішньо переміщеної особи.

Однак, копії такого акта обстеження матеріально-побутових умов Позивачки Відповідачем ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції не надано, що свідчить про відсутність підстав для припинення виплати пенсії ОСОБА_1 .

Крім того, частиною 3 ст. 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, які визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, зокрема: умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Отже, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами, а тому до застосування підлягають вимоги ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а не Постанови Кабінету Міністрів України № 365, про що також вірно вказано судом першої інстанції.

Частиною 1 ст. 49 Закону № 1058-IV визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду. Зокрема визначено, що виплата пенсії припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Цей перелік є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Жодних доказів на підтвердження наявності передбачених ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV підстав для припинення виплати пенсії Позивачці Відповідачем в апеляційній скарзі не наведено.

Натомість, підставою для припинення виплати пенсії Позивачці стала отримана від Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації інформація щодо не підтвердження фактичного місця проживання Позивачки.

На підтвердження наведеного Відповідач посилався на витяг з рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 14.11.2017 № 45, яким Позивачці відмовлено у поновленні виплати пенсії, проте копії витягу чи рішення Відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано.

Відтак, колегія суддів погоджується з тим, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону. Натомість непідтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, що свідчить про неправомірне припинення виплати пенсії Позивачці без законних на те підстав.

Відповідно до правового висновку Європейського суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу.

У справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд вказав, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 25 рішення).

Відтак, суд першої інстанції доречно вказав, що припиняючи нарахування та виплату Позивачці пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, Відповідач порушив право Позивачки на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання Відповідача у право Позивачки на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд першої інстанції правомірно зазначив таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Щокін проти України", питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом першої інстанції відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право Позивача на мирне володіння своїм майном було порушено, з чим погоджується колегія суддів.

Аналогічні правові висновки викладені у рішенні Верховного Суду від 03.05.2018 у зразковій справі № Пз/9901/20/18 (805/402/18).

Відповідачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання ч. 3 ст. 291 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко